366 



käriilösa kulornas antal är åtta, såsom hos Mo- 

 diolaria, eller hos Cardium måhända ett något 

 ringare antal, äro likväl icke flera än fyra kär- 

 nor tillstädes, sedan dessa kulor galt tillsammans 

 till endast fyra. Således står kärnornas an- 

 tal, skenbart åtminstone, icke i förhållande 

 till det antal periferiska kulor, som äro bil- 

 dade i hvarje skifte, utan till det, som upp- 

 står, när dessa smälta tillsammans till färre, 

 men större kulor. 



Detta kärnornas förhållande synes mig ej 

 lätt att förklara. Vi hafva sett, att när i 

 hvarje skifte klyfningen nått sin höjd, och det 

 för den gången största antalet kulor är tillstädes, 

 massan i dessa kulor är ganska klar och genom- 

 skinlig, så att de bakom liggande kulornas gräns- 

 linier skina igenom, och denna klarning, som 

 man ser begynna t. ex. i fg. 22 , följer man lätt 

 i dess tilltagande till fig. 26 , och aftagande från 

 fig. 21 till 5/, och den synes icke vara en op- 

 tisk företeelse. Om nu kärnorna äro tillstädes 

 t. ex. i hvar och en af de åtta kulorna, skulle 

 de kunna vara osynliga för ögat derigenom, att 

 den dem omgifvande, nu klara massan fått sam- 

 ma Ijusbrytningsförmåga som de hafva. Under 

 detta tillstånd af osvnliffhet skulle kärnorna dela 

 sig, och blifva, från fyra, åtta, i f\g. 26, och 

 åter, följande sina kulor, sammansmälta till en- 

 dast fyra. De fyra kärnorna voro då verkligen 

 att anse som afkoml ingår af den första enda 

 kärnan, som visade sig när gulan började att 

 dela sig. Jag har försökt, att genom pressning 

 af gulan förvissa mig om kärnornas frånvaro 

 eller närvaro i de klara kulorna, och icke fun- 

 nit dem der, men lägger ringa vigt härpå, då 

 hvar och en vet huru misstrogen man bör vara 

 i afseende på press-skifvan, helst vid så små och 



