395 



Betrakta vi nu ungarna af Montacuta, fin- 

 na vi , att äfven hos dem manteln måste vara 

 en sluten säck, på två ställen genomborrad utåt, 

 af munnen och af analöppningen. Vi sågo den 

 i embryonens roterande, så att säga infusorielika 

 stadium, vara en sluten rund säck, hvilken skil- 

 de sig i två delar, den ventrala, velum, och 

 den dorsala, som afsatte skalet, och som sedan 

 småningom i tillväxt öfvergick den förra. Det 

 är också åtminstone mer än sannolikt, att denna 

 säck förblifvit sluten. Väl är det nästan omöj- 

 ligt, att genom iakttagelse få positiv visshet der- 

 om, att ingen del af manteln är någonstädes 

 öppen, men något tecken dertill har jag aldrig 

 kunnat se, och är det föga sannolikt, att det 

 klara fluidum, som i mantelhålan sköljer de inre 

 delarna, innehåller annat vatten än sådant, som 

 intränger medelst endosmos. I annat fall borde 

 genom microskopet synbara främmande kroppar 

 t. ex. infusorier, någonsin ses i den så klara och 

 genomskådliga mantelhålan, och när indigo blan- 

 das i vattnet, borde icke allenast tarmkanalen och 

 magen hafva upptagit deraf, utan några af dess 

 så tydligt igenkänneliga partiklar måste äfven 

 hafva inträngt i mantelhålan. Men sådant har 

 aldrig varit fallet. Således är mantelhålan att 

 anse som fullkomligt sluten. Men i den ligga 

 de inre organerna fria, icke, såsom hos det full- 

 bildade djuret, fast slutna till manteln. Således 

 måste en, mycket betydlig förändring blifva 

 den, att magen med lefvern och tarmkanalen 

 dragas upp mot den dorsala manteldelens öfver- 

 sta inre yta för att noga beklädas deraf, och att 

 den ventrala delen af raantehi derjemte stjelpes 

 in i den mycket större, skalet beklädande dor- 

 sala, och sjelf jioga sluter sig till de redan 



