440 



gängesvän Atterbom vid nedläggandet af rektora- 

 tet 1847 utgaf, under h vilket år Järta i univer- 

 sitetsstaden aflidit. Må denna teckning sluta när- 

 varande biografiska uppsatts. 



"Så litet han än var Aristokrat i vanlig me- 

 ning," yttrar Attereom om Hans Järta, "så myc- 

 ket var han det i en högre; boren Friherre för- 

 blef han det ständigt i moralisk måtto; hans syn- 

 punkt af tingen var, liksom hans ögons strålande 

 blick, liksom hans hela Jarlsköna utseende och 

 hållning, alltid på samma gång ädlingens och 

 snillets Han kunde icke för denna blick sätta 

 en bindel, icke dagtinga med lågheten, icke blän- 

 das genom en afart af civism och filantropism, 

 som gäckar både historiens varningar och de 

 sanna fordringarne af det närvarandes verklighet ;^ 

 han nedsåg på allt jägtande efter folkgunst, på 

 alla demagogiska konster, med ett omätligt förakt» 

 Undre man då ej, att han icke synnerligen äl- 

 skade framträda såsom författare; att han, ehuru 

 sjelf mästare i skrift och — i våra dagar — vSve- 

 riges fullkomligaste prosatör, föredrog det munt- 

 liga meddelandet, eller samtalets undervisning. 

 Sannt är, att i den var, om möjligt, hans mä- 

 sterskap ett ännu större. Också egnade han en 

 icke ringa tid åt det sjelfbefullmäktigade docent- 

 värf, att för några vettgiriga unge män föreläsa 

 öfver Svenska Lagstiftningens och Rättsvetenska- 

 pens Historia. En tid. voro dervid äfven DD. 

 KK. HH. Piinsarne hans åhörare; och ännu kort 

 före sin bortgång fortfor han, alt sammaledes be- 

 gagna sin sotsäng till lärostol. Öfverhufvud har 

 väLicke mången dödsbädd varit sedd, som gifvit 

 ett så upplyftande, så gladt skådespel af en stor 

 och skön själs triumf Öfver förgängelsen. Ett 

 nästan tieårigt kroppens aflynande, omvexladt 



