485 



att iiioni sig sluLti sia lörLrylelse, — Såsom förman 

 var v. Weigel omfaltad af odelad högaktning och 

 Lillgifveiihet, och han (örljente att vara det; ty 

 mera valvilja, och man skulle kunna säga huldhet tor 

 den korps, hvars chef han var, kan ingen ega. 

 Rättvis mot alla, underslödde och fiämjade han 

 dugligheten, hvar helst han trodde sig finna den, 

 och om alla af v. Weigel icke vuniio allt hvad 

 de önskade, kunde dock inijcn klas:a öfver vald 

 och mannamån. Sin väldighet såsom clief iakttog 

 han alltid, men på ett salt, som ingaf aktning 

 och förtroende; aldrig kändes tryckande. Tvin- 

 gades han nägon gång att tillrättavisa , skedde det 

 så, att den felande för framtiden undvek förny- 

 elsen deraf, lika mycket för alt icke bereda chefen 

 ett obehag, som för egen skuld. Koipsens anse- 

 ende gällde hos honom lika mycket eller mera 

 än hans eget, och skulle man finna v. Weigel 

 nedstämd, bekymrad eller förtiytsam, var det då 

 något förefallit, som i någon mån kunde kompro- 

 mettera detta anseende, ehvad aidedningen der- 

 tiil, på ett eller annat sätt, kom från någon af 

 korpsens egna medlennnar eller från annat håll. 

 Såsom Ordföiande i ett Kollegium kunde 

 man göra honom den ovanliga förebråelsen, att 

 han sjelf ai betade för mj^cket, hvarigenom de öf- 

 rige Ledamöterne merendels befriades ifrån att, 

 så som sig bör, tänka sig in i förekommande 

 vigtigare ämnen, h vilkas afgörande sålunda mera, 

 än med ideen af den kollegiala embets verks-formen 

 är förenligt, kom att bero af hans eget utlåtande, 

 hvarjerale på detta sätt lätteligen kunde inträffa 

 att, vid hans frånvaro eller afgång från Verket, 

 delta stod mera än vederbörligt redlöst, i saknad 

 af sill allt i alla. De flesta betänkanden, som voro 

 af större vigt, uppsatte han sjeif; men lemnade 



