486 



dem vanligen, töre den skillijia justeringen, lili 

 genomseende och läUande, säideles hva(i språket 

 angick, ät någon af sina vänner inom eller utom 

 Kollegium. Öfver de i Kollegium af honom hand- 

 lagda mål, förde han noggianna anteckningar och 

 förvarade koncepterne till sine anföranden, hvilka 

 nu i KoUegii arkif vittna om hans arbetsamhet 

 och ordningssinne. 



Såsom enskild man betraktad, var v. Weigei, 

 trofast, redbar, godhjertad, välgörande och glad- 

 lynt. I yngre år egde han en icke sä ringa grad 

 af lefnadslust, h vilket måhända stundom gaf la- 

 starenom rum; dock aldrig med skäl, ty v. Wei- 

 GEL åsidosatte i ingen period af sin lefnad plig- 

 ten för nöjet. Känslig som han var, hade han 

 behof af vänskap, och njöt den i rikt mått, ty 

 han egde många vänner. 1 deras krets lemnade 

 han frilt lopp åt sitt glada lynne och meddelade 

 det åt sin omgifning. För öfrigt var hans um- 

 gängessätt bildadt, älskväidt, och intog alla, som 

 med honom kommo i beröring. Den lindriga 

 brytning på tyska, som hans uttal alltid behöll, 

 gaf åt hans samtalsspråk inget slötande missljud , 

 utan snarare en anoenäm naivete. — Välgörenhet 

 utöfvade han med urskiljning, och, sä vidt möj- 

 ligt var, i tysthet. Så t. ex. hade Svenska Lä- 

 kare-Sällskapet några år före hans död fåttemot- 

 taga en summa af 200 R:dr B:ko årligen, lill 

 ökande af de pensioner, hvilka Sällskapet, af en 

 genom välgörande medlemmars gåfvor bildad fond, 

 utdelar till fattiga enkor och bain efter Läkare, 

 utan alt någon anade h varifrån detta betydliga 

 bidrag kom, förr än efter v. Weigels död, dä 

 det deremot svarande kapilalet, 4000 R:dr B:ko 

 befanns i hans testamente bestämdt för samma 

 ändamål. 



