487 



Sverige och dess Konungabus var lian till- 

 gifven med all den väiiiia, som någonsin al" en 

 rältskaftens Svensk man kunnat vänlas. De, hvilka 

 önskade att hos honom finna fel, skyilade honom för 

 otacksamhet derföre, alt han icke är 1809 följde 

 den afsatta Konungafamiljen i dess landsförvis- 

 ning, h varigenom äfven han för alltid varit skild 

 frän Sverige; men den som opartiskt bedömmer 

 hans ställning i denna period, kan icke klandra 

 det val han j> jorde mellan den regerande Konungen, 

 som fordrade hans tjenst, och den afsatta, som 

 ehuru nådigt Han, på sitt sätt, omfaltadt honom, 

 dock ingalunda h varken äskade hans biträde eller 

 behöfde'det, eller deraf skolat betjena sig längre 

 än under resan. Tvifvelsulan leddes v. Weigel 

 härvid äfven af hoppet att kunna, genom nyttig 

 verksamhet gagna tiet land, som adopterat honom, 

 under det han sjelf skådade för sig en bana af 

 ära och utmärkelse. Må man kalla det äre- 

 lystnad, om man så vill; — den är loflig, be- 

 römlig, då den ledes af sådana motiver och leder 

 till sådana resultater som hos v. Weigel. Lyck- 

 sökeri var icke hans sak, icke heller fåfänga. 

 Lyckan sökte honom, ej han henne; och den till- 

 fredställelse han kände och icke med någon till- 

 gjordhet sökte dölja vid de många nådebevisnin- 

 gar, han rönte, härflöt i ingen mån från ett få- 

 viskt uppskattande af menniskovärde, minst sitt 

 eget, efter klasserna i rangrullan, eller tillarnes 

 välljud eller ordnarnas antal och färg, ulan der- 

 af, att, oberäknad deras betydelse såsom uttryck 

 af monarkens personliga välvilja, hvilken alltid 

 var honom dyrbar, han i dessa utmärkelser, ehvad 

 de träffade honom sjelf eller andra förtjenta Lä- 

 kare, helt enkelt med nöje så§ Läkarekorpsens 



