498 



donisbeskrif ningen funnit, alt för konsten intet 

 återstod att liär göra, aHäitlade lian S. kortligen 

 med följande besked: "Helsa bror B. från mig, 

 att han nu mer ingen doktor behöfver, att han 

 gerna kan dö, ulan att gamle Cart.ander stretar 

 uppför hans tre tiappot, och att vi få närmare 

 talas vid om saken, när vi iiman kort träffas 

 der uppe." 



Då på Carlanders sed naste ålderdom någon 

 vän beklagade honom att hafva föilorat synen, 

 svarade h;in: "Inlet stort att beklaga, jag har 

 sett nog af denna verlden." 



Sträng sedlighet, måttlighet och välgörenhet 

 voro hufviuldrag i Carlanders moraliska och sant 

 kristeliga sinnelag. Då mången gång hans mora- 

 liska känsla för det rätta förledde honom att i 

 skarpa ordalag uttala silt ogillande eller fördöm 

 mande, kom dock alltid den kri^stliga fromheteh 

 honom till undsättning med njildhet och föison- 

 lighel. Sålunda är bekant, att man ofta nog hört 

 honom yllra om den veneriska sjukdomens oljcks- 

 offer: "Sådana borde man aldrig hjelpa, de halva 

 sjelfvilligt ådragit sig sitt elände; de der borde 

 man låta ruttna bort," o. s. v.; och likväl ne- 

 kade Cari-Ander sitt biträde lika litet åt sådane 

 sjuke, som åt andia. Sin tid och sina tillgångar 

 använde Carlander snart sagdt uteslutande till 

 att göra mednienniskor goilt, icke blott i sin 

 egenskap af läkare, men ock som menniskovän i 

 detta ords sannaste betydelse, och särdeles fri- 

 kostig var han att lernna understöd åt yngre 

 kamrater såväl under deras studiibana som vid 

 deras iuttäde i verlden. Endast en ren och 

 skuldfii ande kunde, som Carl änder, besvara 

 den frågan: Hvad han ansåg angelägnast vara för 

 att bereda sig fÖr ett tillkommande lif? nemligen 



