501 



de unclerl)ara lietiiliu;lieLer, hvilka detta enkla in- 

 strunient uppenbarade för den franske forskarens 

 öron; merendels endast med tilUigg af denna akt- 

 ningsbjudande reservation: "relata refero, — saken 

 är god, lofvar mycket, och är värd att af yngre 

 studeras — men sjelf äi- jag för gammal alt be- 

 fatta mig dermed." 



Sedan Carlander, för att sätta sig i ro, år 

 1814 flyttade till Stockholm, öfverhopades han 

 icke dess mindre år från år n)eia med otfentlioa 

 förtroenden och uppdrag än med hedersbevisnin- 

 gar, ehuru icke heller sådane saknades. Ledamot 

 af en mängd Direktioner, gagnade han alla genom 

 sina insigter och sin outtröttliga arbetsförmåga. 

 Ar 1812 blef han Ledamot af denna Akademi; 

 år 1816 Hedersledamot af Kon£;l. Sundhets-Colle- 

 gium och påföljande året ordinarie iVssessor i sam- 

 ma Collegium. Erhöll år 1817 K, Nordstjerne- 

 Orden och år 1827 Kon. Carl XIILs Orden. År 

 1838 lät Svenska Läkare-Sällskapet vid Carlan- 

 DERS Doklorsjubileum öfver honom prägla en min- 

 nespenning. Han aflod d. 8 Maj 184-8 nära 89 

 år gammal efter ett långsamt borttynande, som 

 han tåligt fördrog, med en vid denna ålder lika 

 ovanlig själsnärvaro, som med en beundransvärd 

 sinnesstyrka och resignation. Det ovanliga för- 

 ordnande om sin begrafning, som Carlander ef- 

 terlemnade, och hvarora han sjelf sagt "att han 

 dermed blott velat lära menniskorna, att sedan 

 själen är borta, är ej värdt alt mycket bråka 

 och fjäska med liket," karakteriserar alltföi- väl 

 mannen för att icke sluta äfven denna korta 

 skildring. Det lyder sålunda: "Då jag af Guds 

 nåd kommit hem i Fadershuset, låter man aset 

 ligga i sängen ett dygn, tills det blifvit väl stel- 

 nadt, derpå lägges det utan all förberedelse i ki- 



