^3 i 



derefter att den fanns i tänderhes emalj, ocli ja* 

 bar sedan ådagalaggt, att den finnes ej allenast 

 deri, utan i benen i allmänbet, och i den benjord , 

 som med ammoniak kan fällas nr människans 

 urin. Detta allmännare förekommande af fluss- 

 spatssyran, så väl i den organiska naturen som 

 i mineralriket, på ett sätt som stundom gÖr che- 

 misten villrådig buiu föreningen bor anses, bar 

 föranled t närvarande arbete. 



I. Flusspatssyrans förejinigar med electropö'^ 



sitiva oxider j eller med de egentligen 



så kallade saltbaserna. 



Flusspatssyran, den må nu brlraktas såsom 

 en väte-syra, eller såsom en oxiderad syra, ut« 

 märker sig framför alla andra kroppar genom 

 sin stora mättningscapacitet, som enligt mina 

 äldre försök går ända till 72. 71, och efter hvad 

 jag nedanför kommer att anföra, är ännu något 

 högre. Den ger med alkalierna salter, som lö- 

 sas i vatten och som icke kunna eihållas i fast 

 form fullt neutrala, utan reagera antingen för 

 syra eller alkali, likasom boraxsyrade, selensy- 

 rade, arseniksyrade och phospborsyrade salter. 

 Mättar man en upplösning af ett flusspatssyradt 

 salt, så att den icke mer reagerar, sä får man, 

 vid afdunstning, antingen ett surt sMJt kristallise- 

 radt, och lösningen reagerar alkaliskt, eller om» 

 Yändt. De flusspatssyrade salter, som jag i denna 

 afhandling kallar neutrala, äro de hvari 100 d. 

 flusspatssyra upptaga en qvantilet basis, bvars 

 syre är 74.72. De med alkalisk l)asis reageia 

 alla för alkali, smaka salt och tillika svagt olka- 

 liskt. De med en alkalisk jord till basis ?iro 

 rnäst olösliga och sakna derigenom all reaction. 

 Med alla alkalierna ger flusspatssyran sura sal- 



