3i4 



Fiusspatssjrans duhhehalter med tvenne 

 salt-baser. De §ura flusspatssyrade alkalierna 

 hafva en stoi' benägenhet att förena sig med de 

 saltbaser, af hvilka deras Öfverskott på syra 

 mättas; likväl är denna benägenhet icke så all- 

 män, att det pä våta vägen sker med alla ba- 

 ser, utan somliga dela dem ganska distinct i 

 tvenne särskilta fluater, som genom fällning el- 

 ler kristallisation åtskilja sig. Flussspatssyradt 

 tali och natron förenas icke, och mättas ett af 

 dessas sura salter med ammoniak, samt sedan 

 afdunstas, äfven utan värme, så får man det 

 sura saltet oförändradt åter. 



Jag har åt dessa intressanta dubbla före- 

 ningar icke lemnat sä mycken uppmärksamhet 

 som de tilläfventyrs förtjenat, och mina under- 

 sökningar häröfver hafva i allmänhet endast 

 sträckt sig till ådagaläggandet af denna benä- 

 genhet till dubbelsalter, utan att studera de 

 särskilta serier af föreningar som derigenoni 

 frambringas. Några af dessa äro svårlösta och 

 derigenom så mycket lättare att iagttaga. 



Ett af de intressantare af dessa dubbelsal- 

 ter är, då de som med kiseljorden frambringas 

 blifva undantagne, visserligen den svårlösta för- 

 eningen 'Ä Jlusspatssjradt natron och Jlusspats^ 

 sjrad lerjordj, som i mineralriket förekommer 

 och af mineralogerne kallas chrjolith. Den kaa 

 lifven artificielt frambringas. Sätter man till en 

 upplösning af surt flusspatssyradt natron ler» 

 jordshydrat i små portioner lill dess att vätskans 

 sura reaction upphört , så är vätskan nästan en- 

 dast vatten, och lemnar efter afdunstning blott 

 en hinna af det dubbla saltet, som qvarhållit 

 sig i upplösningen. Då både flusspatssyradt na- 

 tron och llusspatssyrad lerjord livar för sig är 



