3iS 



löjlig i vatleii, så bevisar detta att den fällda 

 föreuingea består af en sådan qvantitet af bvai- 

 dera saltet, att båda bålla lika mycket syra, 

 emedan eljest ettdera af salterne skulle stanna i 

 ÖtVerskatt i vätskan. Blandar man till en upp- 

 lösning af neutralt flusspatssyradt natron en por^ 

 tion lerjordshydrat och digererar blandningen i 

 täppt kärl, så förändrar hydratet snart utseende, 

 löper ihop i hälft genomskinliga klumpar och 

 vätskan får en caustik och brännande smak; 

 sker försöket i öppet kärl, så drager den till sig 

 kolsyra. Lerjorden sönderdelar således hälften 

 af det flnsspatisyrade saltet, för att förena sig 

 med den andra hälften till det olösliga dubbel- 

 saltet. Detta blir efter torkning, hvitt och pul- 

 ver formigt, samt förlorar aldeles det gelatinö* 

 sa utseendet. För att öfvertyga mig att chryo- 

 lithen verkligen är samma förening, undersökte 

 jag dess sammansättning. Den gaf i bränning 

 intet chemiskt bundet vatten, och icke kiselhal- 

 tig flusspatssyra. loo d. deraf öfvergutne med 

 concentrerad svafvelsyra, digererades så länge 

 någon flusspatsyra utvecklades, h varefter det 

 mesta af svafvelsyran afrÖktes. Massan upplö- 

 stes i vatten och fälldes med caustik ammoniak, 

 som gaf 24.4 ti» lerjord. Vätskan afröktes och 

 det svafvelsyrade natronet befriades, genom för- 

 sigtig bränning, från svafvelsyrad ammoniak, 

 samt från öfverskoLt af syra, hvarefter återstod 

 loi d. smält svafvelsyradt natron, svarande 

 Bmot 44*^^ ^- iiatron. Det återstår således för 

 flusspatssyra och förlust 3i.35 d. Detta öf- 

 verensstämmer med sammansättnings -formeln 



IN^a F -{- 3 Al* F^, hvari båda baserne uppta- 

 ga lika mycket syre och flusspatssyra. 



.%L.-^ 



