102 
ras olikbet snarare kunna tro, att den svarta 
kroppen icke vore wolframoxid utan metallisk 
wolfram, så mycket mer, när man tillägger, 
att den med polerstål antar hvit metallglans, ehu- 
ru af en ganska mörk nuance. Att den emed-. 
lertid verkligen icke är annat än oxid, bevisar 
; vigttillökningen, som uppkommer vid dess för- 
bränning. Upphettad i luften, tar den eld långt 
före glödgning, och 100 delar upptaga dervid, 
efter flere försök, ganska nära 8 del. syre, eller 
presist så mycket som oxiden. Vore det me- 
tallisk wolfram , så skulle 100 del. upptaga nära 
25 delar för att blifva syra. a 
Emedlertid är det märkvärdigt att en och 
' - samma förening kan förekomma med så olika 
yttre- caracterer, ehuruväl exemplen derpå all- 
deles icke äro så sällsynta; man behöfver blott 
erinra sig den inaturen förekommande rena jern= 
oxidens många olika skepnader. 
Jag bör ytterligare tillägga, att den bruna 
wolframozxziden äfven erhålles ganska lätt, om 
wolframsyra upphettas till rödglödgning i en 
betäckt degel med litet finrifvet kolpulver. 
När wolframsyran en gång blifvit smittad 
af eldfast alkali, är det svårt att afskilja det 
sednare utan betydliga omvägar, och då en rin= 
ga halt häraf föga bidrar att ändra syrans yttre 
& 
'utseende, så kan man lätt blifva förledd att 
till försök använda en sådan oren syra i stället 
för den rena, När jag i början försökte att be- 
reda den bruna ön iden med vätgas, ville detta 
icke lyckas, utan jag erhöll stället helt lätt och 
vid en föga upphöjd temperatur endast metal- 
lisk wolfram, » Jag fann likväl snart att den: 
alltid höll inblandning af wolframsyradt alkali, 
som kunde utdragas med vatten, och när jag 
| 
