220 ( 
derföre icke obetänkt följa den gamla regeln om 
medelvarmens: beräknande, och det synes för 
tjena å nyo undersökas om antingen den eller 
någon annan närmast anvisar sanningen. 
Då man vill leda sig till kännedomen om la- 
gen för phenomener i allmänhet, ernår man sä- 
krast ändamålet om- man iakttager deras förhål- 
lande i alla förändringar; men så ofta sådant 
ej låter verkställa sig, är angeläget att välja så- 
dana observationer som bestämdare än andra 
characterisera dessa phenomener. När ibland 
dem sådana förekomma, hvilka inom bestämda 
erioder visa något maximum eller minimum , 
är hufvudsakligt att känna 1 synnerhet dessa yt= 
terligheter, och att betrakta dem i förening med 
andra vid något eller några medelafstånd deri- 
från; ju flera de sålunda valda observations- 
punkterna äro, desto säkrare blir den slutliga 
bestämmelsen. Hvad med hänsigt derå varme- 
observationer specielt angår, så är till känne- 
dom om” varmens dagliga förändringar först li- 
ka angeläget att utröna dess lägsta stånd, van- 
ligen inträffande vid Soluppgången om morgnar- 
ne, som dess högsta grad omkring klockan 2 
på eftermiddagarne. Men om man ville geome- 
triskt med rätvinkliga coordinater construera 
endast dessa maximi och minimi värden, så att 
på Abscisslinien ZBC (Fig. 1.), hvilken mäter 
observationstiderne, för tiderne vid A och C, 
hvilka äro 24 timmar skilda från hvarandra, 
uppdragas vinkelräta linier AD och CF, som 
äro proportionela -mot den der inträffande min- 
sta varmen, samt att ifrån £ för inträffande 
största varmen uppdrages en deremot proportio= 
nel linie BE; så finge man det resultat, att var- 
men under hela dygnet bestämmes af räta lini- 
