365 
skaffenhet genom den anförde formeln rätteli- 
gen exprimeras, äfven i sjelfva verket böra an- 
ses såsom ett och samma fossil. 
Det är bekant, att olivin ofta har en uta 
märkt benägenhet att vittra. För att komma 
tillgången härvid närmare på spåren, har jag 
analyserat en vittrad olivin från Wilhelmshöhe 
vid Cassel. Der vittringen var längst avance- 
rad, var färgen ljust rostgul, samt glansen och 
Höromskinligheten försvunnen ; sammahanget åter, 
ehuru mycket förminskadt, var likväl jllgsck. 
ligt att hindra fossilets sönderfallande, till pul- 
ver. Hos de inre delarne af åtminstone en del 
af kornen var deremot vittringen mindre fram- 
skriden, så att färgen, ehuru gående mycket åt 
gult, likväl ännu bibehöll något grönt uti sig; 
samt en större eller mindre del af genomskin- 
ligheten och af glansen (hvilken sistnämde lik- 
väl här gick mera åt fettglans än hos den icke 
vittrade olivin), voro bihehållne. 
1,8985 Gr. af de mäst vittrade delarne, 
analyserade på redan anförde sätt, lemnade 
Kiseljord 42,61 Syre 22,16 
Talkjord - 48,86 ja J09 
Jernoxidul 8,36 1,90f7 
Manganoxidul 0,15 
Kalkjord 0,22 
Lerjord 0,14 
100,34. 
Ehuru detta resultät ej ger någon anled- 
ning att misstänka närvaron åf alk SE likväl, 
då en halt af alkali ofta är en bidragande orsak 
till fossiliers vittring, har jag äfven hos denna 
olivin eftersökt en sådan beståndsdel. Härtill 
användes 1,901 gr. af det som minst lidit af 
viltring. Operationen gjordes på vanligt säll ge- 
