96 



F. Svanbergs laboratorium. Till vallenlialtens 

 bestämmande torkades det slammade pulvret af 

 mineralet på sandkapell vid en temperatur af 

 ungefär 80° Cels., h varefter detsamma ställdes 

 under en glasklocka öfver svafvelsyra att afsval- 

 na, och in vägdes sedan i degeln. Den förlust 

 i vigt, som uppkommit efter 20 minuters sträng 

 glödgning, har biifvit antagen att vara vatten, 

 sedan blåsrörsförsök icke tillkännagifvit flusspat- 

 syras närvaro i mineralet. Alkali har icke 

 biifvit eftersökt. Mineralet dekomponerades med 

 kolsyradt alkali, och de funna beståndsdelarne 

 hafva biifvit erhållna genom de för dessas be- 

 stämmande vanliga metoder. 



Mineralet har erhållit sitt namn (af ttikoos 

 bitter och (pvXXov blad) till följe af sin stora talk- 

 jordshalt och sitt utseende, som man skulle kun- 

 na kalla bladigt. Dess hårdhet är emellan glim- 

 merns och kalkspatens; specifika vigten =2,-73; 

 färgen mycket mörkt grön; glansen skimrande, 

 något lik diallagens. 



För blåsrör är det osmältbart äfven i tun- 

 naste splittra, men blifver genom glödgning nä- 

 ra hvitt med bibehållande af sin glans; med 

 koboltsolution gifver det en smutsig reaktion för 

 lalkjord. Upphettadt i ett tillblåst glasrör gif- 

 ver det vatten, som icke reagerar alkaliskt på 

 ett rodnadt lackmuspapper; omkring profvet af- 

 sätter sig icke någon kiselsyra och ett i röret 

 instucket fernbockspapper ändrade icke sin färg. 



Un- 



