208 



rit beklädda, af liden förstörts, likasom hornen 

 alltid äro förstörda på de Oxskallar, som vi finna 

 i våra torfmosar, och blott bensteglarna finnas 

 qvar. På det större Östgötha-exemplaret befmnes 

 dock epiderrais fläcktals qvarsittande på sternum, 

 och visar temligen hurudan dess färg varit. Den 

 har nemligen der varit blekgul (nu hvit) och 

 stråiformigt marmorerad med svart (Kongl. Yet, 

 Akad. Handl. p. a. st. Tab. VII. fig. 3.). Således 

 har den äfven till färgen liknat Emjs lutaria. 



Af dessa med all noggrannhet anställda under- 

 sökningar synes mig- följa, l:o att alla tre i Sve- 

 rige hittills funna fossila sköldpaddor tillhöra en 

 och samma art. 2:o att denna art i de flesta 

 hänseenden fullkomligt liknar den ännu i Euro- 

 pa lefvande Eniys liitaria; men att 3:o några 

 sådana formolikheter visa sig hos alla de fossila 

 exemplaren, som antyda, att de utgjort en från den 

 lefvande skild varietet. Denna varietet, som till- 

 hört vår nord, skulle jag derefter vilja benämna: 



Emjs I ut aria Boinap. 



— varietas borealis. 



Då det nu knappast kan betviflas, att den i 

 Sverige funna fossila sköldpaddan tillhört samma 

 art, som den ännu i det sydligare Europa lef- 

 vande, så måste man medgifva, att hon här lef- 

 vat under ganska gynnsamma förhållanden för 

 att kunna utveckla sig till en så betydlig stor- 

 lek. I sjelfva Italien är, enligt Bonapartes intyg 

 (i dess mästerliga Fauna Italica), vanliga läng- 

 den från 4 till 6 tum, och sällan öfvergår den 

 8; den här i Skåne funna har hållit en längd 

 af 8i tum, och de ÖstgÖthska hafva varit något 

 mindre. 



Det är väl knappt tänkbart, att dessa fossila 

 sköldpaddor tillhört sådana exemplar, som genom 



men- 



