315 



Wallins fruktsamma bana som andlig och 

 veildslig skald , andlig och veildslig talare, kan 

 för mången synas hafva lemnat honom föga tid 

 till egentliga erabetsmanna-göromäl, ännu min- 

 dre till en daglig uppmärksamhet på alla de 

 ärenden, som kunde ligga inom hans domvärjo 

 i egenskap af Kyrkans eller Statens tjenare. Få 

 hafva dock i uppfjdlandet af tjensteåliggandeii 

 varit mera outtröttliga och samvetsgranna, än 

 han, och ifrån den stund, då han emottog sin 

 första Adjunkts-befattning, till den, då ban ned- 

 lade sin herdestaf såsom Svenska Kyrkans pri- 

 mas, torde ingen kunna tillvita honom ens ett 

 ögonblickligt fördröjande, för att icke säga en 

 försummelse af något ärende tillhörande hans 

 handläggning, från och med (i sednare tider) de 

 mest omfattande mål för Rikets undervisnings- 

 verk, till de lägsta underordnades obetydligaste 

 hemställanden. Han var städse framom sitt ålig- 

 gande, huru göromålen, af den mest olikartade 

 beskaffenhet, än hopade sig och sammanstötte. 

 Tyngst för honom var dock deras börda, och 

 uppbärandet deraf för h varje annan oförklarligt, 

 under de aderton år, då han stod i spetsen för 

 hufvudstadens största församling och derjemte 

 tog den verksammaste del i vården om under- 

 visnings-verken', fattigvården , kommunal-ärende- 

 na, m. m. Föga gafs någon fråga af allmännare 

 vigt för hufvudstadens alla bildnings- eller för- 

 söijnings-anstalter, der man ej hos honom sökte 

 råd, upplysning och medverkan, Hans sätt att 

 behandla allmänna ärender var gemenligen att 

 — enligt hans eget yttrande — "utan konside- 

 rationer gå rakt på saken." Framgången uteblef 

 sällan, och lika litet enskilt ovänskap af den 

 eller de, som funno sig sårade af det någon gång 



