489 



vid hans jordfiistniDg framställde Kyrkoherden Rund- 

 gren en sann och väl bearbetad teckning af den bort- 



Om sträf han var, mot andra som sig sjelf, 

 Vet, fostrad var han mellan hed och branter, 

 Och bruset lärde han af hemmets elf, 

 Men ock att vattna blomstren vid dess kanter. 



Ur Jätteskogar sög han tidigt merg, 

 Hans väsen var af jernhalt genomlupet: 

 Han lånat ytan af sin barndoms berg, 

 Men ädel malm han bar, som de, på djupet. 



I samlif med Naturn han trifdes bäst. 

 Och på dess under hvilade hans öga; 

 Men sina pligler aktade han mest, 

 Och hopens domar aktade han föga. 



Så ömt ej värdar sina barn en P'ar, 

 Som sina växter han drog opp ur jorden, 

 Och gladdes ät hvart frö, som blomma bar, 

 Hvar Söderns främling ammad opp i Norden. 



Han kände ej sin ålders börda mer. 



Han kände ej sin ensamhet i qvällen, 



När gladt till honom bilder stego ner 



Från Tatras snötopp och från Schweitzerfjellen : 



Och för hans minne lekte ny hvar fröjd 

 Från ströftäg i Naturens land, det stora: 

 Hans mätningar i källor och på höjd, 

 Hans rika Alpfynd och hans Lappska Flora. 



Då blef den gamle som en yngling glad. 

 Och sjelf »Naturens Skald» sleg mänga gånger 

 In till den trumpne Vise. Bkllman qvad 

 För honom gerna sina yra sånger. 



Naturn i dem var honom lika kär 

 Som i hvar infödd, i hvar tropisk planta : 

 Naturn och Dikten, när Natur den är. 

 De äro re'n från himmelen bekanta. 



Så satt lian länge ensam mer och mer, 

 Med sina minnen, med sin blomsterliira : 



