510 



hafva den bevarad och aktad sådan som den af fäderne 

 blifvit upprättad. 



Såsom biskop var Wingård skyldig att deltaga i 

 landets riksdagar. Han gjorde det oafbrutet från och 

 med år 1818. Vid riksdagarne 1828—30, 1834—5 

 var han tillstädes som sitt stånds vicetalman. Vid de 

 nästföljande var han i kraft af sitt embete ståndets tal- 

 man. Både såsom riksdagsman och såsom öfverläggnin- 

 garnes ledare ådagalade Wingård en ovanligt stor sak- 

 kännedom, en aldrig bristande uppmärksamhet, en stor 

 skicklighet och ett aldrig svikande mod. I de beskyll- 

 ningar man någon gång gaf honom, att han med blind, 

 till och med illasinnad ifver vidhöll det gamla och mot- 

 verkade allt nytt, således ock all förbättring och all för- 

 kofran, hade man orätt. Han älskade visst det gamla 

 och verkade för dess bibehållande, men ej längre än han 

 ansåg det vara godt och nyttigt. Och så länge han 

 ansåg det för nyttigt, lät han icke hvarken förleda sig 

 eller skrämma sig från dess försvarande. Utan all tve- 

 kan om det rätta och goda i sina afsigter och bemö- 

 danden hade han vid det motstånd, som dessa väckte, 

 det orubbligaste mod, den fullkomligaste fasthet. Han 

 var icke utan känslighet för bifall och beröm, men han 

 lät likaså litet de högas gunst som folkets bifall och 

 de förvillades hotelser och våldsamheter afleda sig 

 från den väg han ansåg för den rätta. Han fördrog 

 äfven våldet med den största jemnmodighet. Såsom 

 ordförande var han utmärkt skicklig, men icke alltid 

 fullkomligt lugn. Tilltagande sjuklighet och leda vid 

 det öfvermåttan uttänjda och onyttiga talandet gjorde 

 honom mången gång otålig. Men äfven i otåligheten såg 

 man hans varma hjerta, och då man tillika erkände 

 hjertats redlighet och godhet och hela mannens storhet 

 och värde, så böjde man sig gerna äfven för otåligheten 

 och förbiseelserna, och i ordföranden såg man mindre 

 den ofTicielle mannen, »allas tjenare», såsom hän någon 



