511 



gång pä skumt kallade sig, än den högl lörtjenle kyr- 

 kofurslen och den vördade fadren. 



WiNGÅRD hade lärdom, men icke en lärdom som 

 uttryckte sig genom författarskap. »Mitt författarskap», 

 sade han en gång, »tillhör ej boksamlingarne, utan ägnas 

 åt folket» *). WiNGÅRD var talare, och står såsom sådan 

 mycket högt. Af honom finnas en mängd predikningar 

 och andra religiösa tal. De äro varma, allvarliga, samt 

 christliga, ofta sinnrika, icke alltid i uttrycket okonst- 

 lade. Derjemte var Wingård tillfällighetstalare, och en 

 utomordentligt lycklig. Hans skarpa öga lät honom snart 

 finna det i hvarje sak egendomliga, hans fyndighet lärde 

 honom, huru det på bästa sätt skulle framställas, och 

 genom sitt stora herravälde öfver språk saknade han 

 aldrig ord för hvad han ville säga. I hans tal, och icke 

 minst i de improviserade talen, var rikedomen på tan- 

 kar och egendomligheten, kraften och klarheten i ut- 

 tryck lika slående, lika beundransvärd. Såsom tillfäl- 

 lighetstalare har WiNGÄRD måhända af ingen blifvit öf- 

 verträffad. Andtligen var ock Wingård minnestecknare. 

 Icke sällan anmodades han alt lägga en minneskrans på 

 bortgångnas grafvar. Han gjorde det med kärlek till 

 de bortgångnes goda egenskaper, med grannlagenhet och 

 konstrikhet i uttryck, med värma i känsla och tankar, 

 samt alltid med obrottslig ärlighet och sanning. Bland 

 hans minnestal står det öfver Landshöfdingen i Göte- 

 borg, Grefve Rosen mycket högt. Ännu förträffligare 

 är kanske det, som han vid sitt inträde i Svenska 

 Akademien höll öfver företrädaren, Grefve Gustaf La- 

 GERBJKLKE. Dct kau gcma gälla såsom ett mästerstycke 

 i minnesteckningskonsten. Blott ett enda egentligen lärdt 

 arbete har från Wing.vrds hand utgått: Öfversigt 

 af christna kyrkans senare händelser och nuvarande till- 



") Minnestalet öfver Grefvo LAGEnsjELKE i Sv. Akadrs Hand). 

 19:e Bandet. 



