56 



enligt LiESTADii mening, utgör naturliga grän- 

 sen för Lappmarken, ehuru granregionen på 

 näiiide ställe räcker något längre åt norr (ne nil. 

 till 68°20'). 



Att Gulsparfven fljttar åt söder om vintern 

 är säkert, men den fljttar ej långt. I Gefle och 

 i Kongsvinger är den högst allmän öfver vintern, 

 och den qvarstadnar ej så nordligt som i Hapa- 

 randa. Bland de exemplar, som om vintren träf- 

 fas här i Stockholm, hafva vanligtvis de äldre 

 hannarne en smal, smutsigt rostfärgad rand, 

 från underkäken nedåt strupens sidor, hvarest 

 honan och de yngre hafva en gröngrå rand; 

 men denna rostfärgade rand är ej öfver 1 milli- 

 meter bred och 14- mill. lång, så att den slutar 

 midt under ögat, vid fogelns vanliga ställning. 

 Dessa exemplar äro säkert desamma, som, efter 

 de mörka kanternas alFällande, om sommaren bi- 

 behålla en rad af fina, rostfärgade punkter på 

 samma ställe. På det förut nämda exemplaret 

 frän Finnmarken, som är i full sommardrägt, är 

 den klart rostfärgade randen 2 å 3 millimeter 

 bred, och fortsattes ända ned under den svarta 

 öronfläcken. Bröstet är mera gult än vanligt hos 

 denna art, med ganska få rostfärgade fläckar, 

 men i stället har det fina svarta strek efter fjä- 

 derspetsarne. Fogeln synes alltså hafva varit en 

 ganska gammal hanne, ehuru hufvudets fjädrar 

 hafva lika mycket svart, som på de vanligen hos 

 oss förekommande hannarne i sommardrägt. Di- 

 mensionerne visa ingen olikhet med vanliga sven- 

 ska exemplar. 



9. FringiUa Linaria är den enda Skandinaviska, 

 och den enda mig bekanta, art af de sparf- 

 artade foglarne, som har underkäkens stora in- 



