79 



venlecles erhölls i vederbörlig qvantitet. Men då 

 den pröiVades för blåsrör med kolsyra dt na tron 

 på kol, sä beslogs detta med en tydlig zinkrök, 

 och då zinkoxiden löstes i ättiksyra och väte- 

 svafla inleddes, så erhölls icke en hvit, utan en 

 grå fällning, till bevis att å ena sidan ej all 

 chlorzink afdistillerat från chlornickeln, och ora- 

 vändt hade chlornickel följt chlorzinken i distil- 

 lation. Ehuru de någorlunda ersatt h varandra, så 

 att metoden kan anses såsom en hjelplig approxi- 

 mation till riktigt qvantitativt bestämmande, så 

 är det likväl icke sådana åtskiljningsmetoder, som 

 äro behäftade med det nu anförda lyte, hvaraf 

 vi böra i den analytiska kemien betjena oss. 



Den af Smith *) uppgifna metoden, att, ur 

 oxidernas gemensamma lösning i ättiksyra, med 

 vätesvafla, utfälla zinkoxiden ensam, är ett rent 

 misstag. Båda fällas och svafvelnickel är ej lös- 

 1ig i ättiksyra, så vida icke nickeln får tillfälle 

 att oxideras på luftens bekostnad. 



Jag försökte nu att sönderdela en vägd por- 

 tion af den förut omtalade blandningen af de 

 båda oxiderna med kaustikt kali, b varmed deras 

 upplösning i salpetersyra utfälldes, under det ett 

 stort öfverskott af kalihydrat tillsattes. 



Kalit utdrog ganska mycket zinkoxid, och 

 denne var fullkomligt fri från nickeloxid, men 

 sed;ni det olösta i 6 omgångar, efter hvarandra, 

 hade blifvit kokadt med mer kalihydrat, än som 

 skulle hafva fordrats att upplösa alltsamman, om 

 det varit zinkoxid, så befanns, efter det olöstas 

 aftvättning, glödgning och vägning, att det ännu 

 qvarhöll 3^ p. c. af sin vigt zinkoxid. 



*) H. RosES Handbuch der analytischen Ghemie II, 133. 



