80 



Jag föreställde mig nu, att om nickeloxiden 

 blefve förvandlad till superoxid, så skulle kalit 

 fullkomligt utdraga zinkoxiden. Jag upplöste der- 

 före oxiderna i saltsyra, utfällde med kaustikt 

 kali i öfverskott och mättade den alkaliska vät- 

 skan med chlorgas, hvarefter kalihydrat i öfver- 

 skott tillsattes. Deraf uppkom en sotsvart fäll- 

 ning, hvaraf redan förut en portion bildat sig 

 på kärlets botten. Denna uttvättades väl, behöll 

 sig svart i glöclgning och vägde jemt så mj^cket 

 mer än båda de använda oxiderna, som fordra- 

 des att förvandla den deri befintliga nickeloxiden 

 till superoxid. Den var således en förening af 

 nickelsuperoxid med zinkoxid, pa h vilken kalit 

 icke inverkar sönderdelande. 



Derefter försökte jag att förvandla de båda 

 oxiderna till vinsyrade dubbelsalter med kali, 

 tillsatte kalihydrat i öfverskott och inställde en 

 stång af distillerad zink. Denne begynte utveckla 

 vätgas och fälla metalliska kåfvor af nickel. Då 

 efter ett par dagar vätskans gröna färg obetyd- 

 ligt aftagit, tillsattes mer kaliliydrat, hvaraf vät- 

 gasutvecklingen blef raskare, men nickelfällinn- 

 gen tilltog obetydligt. Då blandningen ställdes i 

 värme utföUo de upplösta ruetallsaltérna till större 

 delen, men upplöste sig sedan åter i köld, utan 

 att det likväl lyckades att utfälla mer än en 

 ringa del af nickelhalten. 



Persoz har uppgifvit, att man kan skilja nic- 

 keloxid från raanganoxidul, om deras lösning i 

 saltsyra digereras med qvicksilfveroxid, sojn ut- 

 fäller den förra, men icke den sednare. Jag an- 

 såg troligt att detta kunde med fördel användas 

 äfven för zinkoxid; men de fälldes båda. Då de 

 med öfverskjutande qvicksilfveroxid blandade, väl 

 uttvättade oxiderna glödgades i ett i ena ändan 



tillblåst. 



