82 



Derefter upplöstes nickeloxiden , alltid i samma 

 degel, i salpetersyra, lösningen afröktes och sal- 

 tet utglödgades. Jag hade då den tillfredsställel- 

 sen, att finna den använda nickeloxidens vigt 

 åter och att nickeloxiden för blåsröret icke gaf 

 något spår af zinkrök. 



Detta är således ett användbart sätt, att qvan- 

 titativt åtskilja de båda oxiderna. JNär den blan- 

 dade oxidens vigt, före försöket, är känd, så ut- 

 visar den återstående nickeloxidens vigt, huru 

 mycket zinkoxid som blifvit reducerad och för- 

 flygtigad. Men denna metod fordrar sina forsig- 

 tighetsinått. 



l:o Måste hettan vara stark och uthållen, 

 så att zinken hinner att förflj^gtigas, och kolqvan- 

 titeten större än som behöfves för oxidernas re- 

 duktion, för att bilda kolbunden nickel, h vari- 

 genom frändskapen till zinken försvagas och den- 

 ne låter lättare förflygtiga sig, än ur den rena 

 metall-legeringen. Sockret måste derjemte vara 

 kalkfritt och förbrinna utan återstod. 



2:o Får oxiden icke qvarhålla något spår 

 af alkali, hvartill den är ganska benägen. Detta 

 måste efter glödgning utkokas, hvarefter oxiden 

 åter glödgas och väges. Försummas detta, så har 

 man, utom felet i qvantiteten, äfven den olä- 

 genheten att alkalit angriper degeln. Talkjorden, 

 som nyttjas till badet i den Hessiska degeln, 

 måste på samma sätt, efter förutgången glödgning, 

 utkokas från vidhängde alkali, tvättas och åter 

 glödgas. 



3:o Bör man ej blindt antaga, att livad 

 nickeloxiden förlorat är zinkoxid. Man måste i 

 förhand veta att der finnes zinkoxid, oxiden får 

 ej innehålla ett basiskt salt, t. ex. af fosforsyra 



