154 



ver, ehuruväl det slundom äfven lyckas alt få 

 stycken, med h vilket detla ej är händelsen. Or- 

 saken till att större delen af den hilhöiande sköl- 

 arten så lätt sönderfaller vid tolkningen tjockes 

 härröra deraf, att mineralet så sällan förekommer 

 såsom en sammanhängande och kompakt massa, 

 utan till större delen förefinnes såsom fint in- 

 sprängd t och fördeladt uti dess matris. 



Mineralet, sådant det är efter torkning och 

 tillhårdning i luften, har obet3'dlig hårdhet, som 

 är lika med talkens eller något derunder, så att 

 det med mycken lätthet låter skafva sig med na- 

 geln. I vatten sönderfaller det hastigt. Af salt- 

 syra löses det i värme, och af svafvelsyra de- 

 komponeras det äfven i köld, ehuruväl i sådant 

 fall något långsamt, och har man vid dessa för- 

 sök ej rena bitar af mineralet, så utvecklas små 

 gasbubblor, h vilka utgöras af kolsyra och här- 

 röra deraf, att delar af bitterspat förekomma 

 deruti inblandade '■■). Till färgen är mineralet dels 

 färglöst, dels dragande i gult och rödt. Det är 

 alldeles utan e;enoms;åno;ar och förefaller fullkorn- 

 ligen derbt. I brottet föga , men något glänsan- 

 de, streket är glänsande. För känseln är det 

 fett och halt; hänger icke vid tungan; svagt ge- 

 nomskinande. 



För blåsrör gifver det i kolf ymnigt vatten, 

 och visar en ringa närvaro af bitumen. För sig 

 smälter mineralet i tunn splittra till en hvit, 

 blåsig emalj; dock kan man härvid ej bekomma 



*) Härvid anser jag mig böra nämna, att det mera säl- 

 lan lyckas, att så rena och ifrån bitterspat fria bi- 

 tar ifrån Svartvik, än ifrån Brusksvedtn, ehuruväl 

 man har svårare att bekomma något af mineralet 

 ifrån det sednare stället, då detta numci'a är en öde- 

 lagd grufva. 



