161 



undersökt, att härvid icke iiAgot annat än vatten 

 förflygtigades. Analysen fortgick nu medelst brän- 

 ning med kolsyradt kali-natron och den brända 

 massans lösning i utspädd saltsyra. Kiselsyran 

 utgelatinerades och pröfvades igenom upplösning 

 i kolsyradt natron på sin renhet. Härvid bör 

 det anmärkas, att man alltid, du kalkjord före- 

 finnes uti ett mineral, får kiselsyian dermed be- 

 tydligt förenad, äfven om man med en aldrig så 

 stark saltsyra befuktat den först intorkade mas- 

 san; härledande sig detta deraf, att ett kalksilikat 

 vid afdunstning regenererat sig, som sedermera 

 ej af syra sönderdelas. Man bör derföre ej anse 

 det, som icke löses vid kiselsyrans upj)löKning i 

 kolsyradt natron, för att vara odekomjioneradt 

 mineral af lika sammansättning som det, hvilket 

 blifvit begagnadt till analys, såsom man ofta 

 gjort; utan detta i kolsyradt natron olösta, som 

 dock sällan belöper sig till mera än en eller an- 

 nan p. c, underkastas en ny bränning med alkali 

 samt undersökes till sina beståndsdelars halt pä 

 vanligt sätt, h varefter de främmande ämnena 

 subtraheras ifrån den förut bekomna kiselsyrans 

 vigt. Vid återupplösning i kolsyradt nation af 

 den kiselsyra, som bekommes vid andra brännin- 

 gen, regenereras väl äfven det omförmälda kalk- 

 silikatet; men vigten deraf är numera så obetyd- 

 lig, att den ej uppgår till några tiondedelar af 

 milligrammen samt inflyter således ej, då äfven 

 icke mera än 1 gramm blifvit tagen till analys, 

 på mera än hundradedelarna af procenten, hvil- 

 ket väl gifver en säkerhet, vida större än den, 

 som fås igenom repeterade undersökningar af 

 sådane ämnen, h vilka med all känd skarphet 

 kunna bestämmas. 



K. r. Acad. Handl. 7840. H 



