67 



sa nästan parallela krökningar, som genom ljusets 

 brytning till mesta delen åstadkomma de concentri- 

 ska strimmor, vid h vilka de flesta sednare tiders 

 Anatomer fästat sin uppmärksamhet. En viss 

 likhet emellan dem och årsringarne i trädet 

 är påtaglig. Under en tands bildning formeras först 

 rörens yttersta ändar, och deras förlängning sker 

 naturligtvis inåt, så att det nybildade utgör ett 

 continuum med det redan färdiga af rören. Det 

 tyckes som om denna bildning skulle ske skåf- 

 tals , så att för livar je bildnings-period röret bör- 

 jar och slutar en viss böjning, och så att dessa 

 fina, våglika böjningar bära märke efter vissa sta- 

 dier af rörets bildninsf, liksom om en unduleran- 

 de rörelse i ytan af pulpus härvid skulle ägt 

 rum, och liksom hvarje liten undulation vore 

 produkten af en viss bildningstid. 



I allmänhet, och särdeles i äldre mennisko- 

 tänder, ser det ut som om dessa rör icke delade 

 sig eller afgåfve grenar, äfvensom de synas ut- 

 efter största delen af deras förlopp vara nästan 

 jemntjocka (se Tab. IV, lig. 2). Men det förhåller 

 sig icke så; de dela sig, och afgifva grenar, kon- 

 stant, äfvensom de emot yttre ändarne af taga i 

 tjocklek *). 



Leeuwenhoek. sökte förgäfves, att i mikroskopet ut- 

 forska om dessa rör delade sig; hans ord äro: "Mini 

 cursum horum tubulorum paulo remotius ab hac ca- 

 vitate conanti assequi, conspiciendi ergo, num ex uno- 

 quoque horum primorum tubulorum ilerum alii di- 

 versi conficerentur tubuli, bucusque erat inperscru- 

 tabile I. c. — Purkinje fann grenar, och Fr^enkel 

 säger derom: "quamquam enim saspius fibras invene- 

 ramus, quae ramulos ad circumjacentes porrigerent, 



