94 



af tanden, somliga starkare, andra finare. De bö- 

 ja sig vackert om i kronan och följa i det när- 

 maste pulpi cavitet; det starkaste lagret af dessa 

 celler ligger här, liksom i många af däggdjurens 

 tänder, i den yttersta delen af tandhenet. Dels 

 dessa bencell als-lager och dels parallel-böjningar 

 bilda de talrika, fina, parallela strimmor, som sy- 

 nas i Crocodil-tandens qenoniskärningar. Insi- 

 dan af tandbenet, eller dess hålighet tycktes 

 vara beklädd med en tunn membran , som skilde 

 den från beröringen med de ersättninqständer som 

 denna hålighet äfven innehåller. 



o 



Hos Python bivittatus kunde jag icke upp- 

 täcka, h varken emalj, eller cortical-substans; 

 tandbensrören äro något litet tjockare än hos Cro- 

 codilen, och hafva en ytterst svag böjning utåt, 

 samt mot roten. Endast på få ställen och på 

 längre afstånd visa de en svag böjning. Deras 

 afstånd från hvarandra tycktes hafva 4 ä 5 rörs 

 bredd. De dela sig ej, som de föregående tän- 

 derne, i grenar, som sjelfva föreställa stammar. 

 Alla grenar i kronan af tanden gå utåt periferi- 

 en; i den öfriga delen afgå de på den sidan 

 af stamrören, som är roten närmast. Dessa gre- 

 nar afgå nästan parallelt, under mycket spetsiga 

 vinklar. Somliga af dessa grenar äro tjockare, 

 och motsvara stamdelningar ne i andra tän- 

 der. Äfven dessa afgifva talrika grenar, h vilka 

 dock afgå parallelt med de öfriga. Denna pa- 

 rallelism ger tandbenet af Python, i mikrosko- 

 pet ett alldeles eget utseende (Tab. V, fig. 5). Till 

 benceller syntes endast i ytan svaga spår. 



Bland det inskränkta antal af fisktänder, jag 

 undersökt, fann jag tandbenet af Sparas Ronde- 

 letii och Balistes Vetula mest likna de däggan- 

 de djurens och amfibiernes. Tandbenet hos des- 



