9» 



in^å otaliga nätformiga förbindelser sins emellan, 

 och uppfylla interstitierne emellan de gröfre 

 rören. I öfvergången af denna tjockröriga inre 

 tandbensubstans till den yttre finröriga, synes 

 en egen enkel sträckning af rör, bildade af de 

 ytterst rak-sträckte, annars bågformiga anastomo- 

 serne af stamrörens ändar, h vilka liksom utgö- 

 ra gränsen emellan den yttre och inre tand- 

 substansen; utanför dessa gränsrör förekomma 

 inga tjocka rör. Deremot utgå från nämde gräns 

 fma, korta rörstammar, h vilka ungefärligen haf- 

 va samma riktning härifrån och utåt, som de 

 små rören i de yngre tunn vaggade, ihåliga kron- 

 skalen af fullkomligare tänder ifrån deras 

 början i den stora cavitas pulpae och utåt ytan. 

 Äfven här äro de, som ligga närmast spet- 

 sen, nästan parallela med tandens axel; de när- 

 mast roten belägna ligga i en tvär riktning mot 

 denna o. s. v. De dela sig buskvis i gröfre och 

 finare grenar, som ingå talrika nätformiga ana- 

 stomoser sins emellan , men afgif va ytterst ganska 

 vackra, tättliggande parallela rör af T ±ö ^ 5555 

 P. 1. tjocklek, på h vilka jag h varken kunde se 

 grenar, eller anastomoser. Detta yttersta stra- 

 tum af tandsubstans ger gäddtandens genomskär- 

 ningar ett eget vackert utseende, och liknar, vid 

 svag förstoring, ett lager af emalj. Det börjar 

 ytterst tunnt nära tandens basis, der den i fri- 

 ska tänder gråaktiga, i torra srulakti^a basilar-de- 

 len af tandbenet slutar; den är tjockast vid spet- 

 sen, livarest rörens fina förgreningar förete det vack- 

 raste dendritiska utseende. Denna fin-röriga ytt- 

 re del af tandsubstansen är af den renaste hvit- 

 het, samt vida tätare och hårdare än det inre 

 åt taudbenet. Af den yttersta ytans hårdhet på 

 torra tänder hade jag väl förmodat, att den 



