i ©4 



iiånsträcktc och vetta liksom hos BalisteSj i 

 i- en riktning mot tandens hasis. Mot yttre de- 

 len af tanden äro grenarne också derföre vack- 

 rast, rikast och tydligast. 



G. Cuvier äfvensom von Bohn hafva haft 

 kännedom oin rörhyggnaden i åtskilliga fiskars 

 länder, men ttegge tyckas de hafva ansett dessa 

 ror, eller som de ock kalla dem, fibrer, såsom 

 gående odelade och parallela ifrån ca vitas pulpas 

 till slutet af tandbenet, von Born säger uttryck- 

 ligen, att somliga fisktänder bestå af Fasersubstans '•_, 

 med emalj-beläggning, andra af bensubstans med 

 samma. Till de förra räknar han täuderne af 

 Anarrhichas , der rören hafva en betydlig diame- 

 ter, så att de lätt ses vid en mindre förstoring; 

 till de sednare har han räknat sådana tänder med 

 ett hårdare, tätare tandben , i h vilket rören und- 

 gått hans kännedom. Både Cuvier och von Born 

 antaga, att närande kärl och nerver ingå i de 

 ihåliga rören. Jag har funnit de gröf re af dem 

 hos Hajen, Gäddan, Långan och Anarrhichas of- 

 ta innehålla ett rödt ämne, alldeles likt pulpa, 

 liksom i de större rören, i den inre massan af 

 Wallrossens tänder, h vårföre de väl med skäl 

 kunna anses såsom greniga förlängningar af ca- 

 vitas pulpae, analoga med de egentliga mergkana- 

 lerne i substantia ossea. I detta fall äro endast 

 de finare , rören att anse som egentligen kalkfö- 

 rande rör. 



Emaljen. 



Enligt Berzelius "lemnar emaljen efter upp- 

 lösning i syror intet brosk Jt uta?i blott en högst 

 obetydlig, brun_, hinnaktig vä/nad^ som sutit 

 på dess insida. Den svartnar i bränning icke 

 pä utsidan och ganska obetydligt pä insidan^ 



