io5 



luktar dervid någol litet ammoniakalisk och för- 

 for ar _, om den var väl torr icke 2 procent af 

 sin vigt i bränning. Deraf ser man således j att 

 den icke väsentligt innehåller något animaliskt 

 ämne." (Lärobok i Kemien 6: te D. p. 540). Jag 

 anför detta stycke af den berömde Författaren, 

 emedan det vid frågan om emaljens organiska be- 

 ståndsdelar är i så hög grad upplysande. Som 

 Berzeuus klarligen antydt, så är emaljen på in- 

 sidan fastad vid en tunn hinna 9). Denna hin- 

 na emotstår länge vattnets åverkan. På tänder, 

 som flere månader macererats i vatten, har jag 

 vid emaljens aftagning och upplösning i syror 

 funnit den q var. Jag blef nästan förvånad, när 

 jag en gång i dikterad saltsyra upplöste en stor 

 emalj-skifva af en fossil häst-tand (uppgräfd ur 

 djupet af en torfmose) och fann , sedan all emal- 

 jen var upplöst, denna hinna qvarsimmande i 

 vätskan. Jag undersökte den sedan i mikrosko- 

 pet vid en betydlig förstoring; den syntes vara 

 genomborrad af en mängd tättsittande , små hål, 

 men visade intet spår till trådar. 



I samma fossila tänder hade jag äfven till- 

 fälle, att jemföra den olika varaktigheten af de 

 olika tandsubstanserne. Gortical-substansen på 

 det yttre af tänder ne var helt och hållit bort- 

 fallen; i fördjupningarne var den så lös, att den 

 sönderföll i smulor, då den uttogs. Tandben- 

 substansen var äfven till största delen bortmult- 

 nad; den del som deraf fanns qvar var ganska 

 lös och liknade brunt sammet. Den var upp- 

 löst liksom i lösa trådar, gående i alldeles sam- 



*) Förmodligen en lemning af den hinna, som omgifvit 

 det af Purkinje så mästerligt framställda emalj-or- 

 ganet (R.ASCUK.OW 1. c.) 



