i o 9 



Om man med en god loupe betraktar den 

 emalj-beklädda yttre ytan af en välbildad, ännu 

 icke af nötning, polerad , menniskotand , så upp- 

 täcker man på densamma en mängd från sida 

 till sida paraliela, vågigt-gående , upphöjda lini- 

 er, som äro så fina och tätt intill h varandra be- 

 lägne, att jag på en framtand räknade 24 inom 

 en pariser-lineas längd. Dessa strimmor äro vack- 

 rast och tätast på utsidan af framtänderne, hörn- 

 tänderne och de enkla kindtänderne , mindre tyd- 

 liga och något mera glesa på de flerknöliga kind- 

 tänderne. De gå ej ensamt på yttre sidan af 

 alla dessa tänder, utan fortsätta sig äfven rundt 

 omkring deras kronor, ehuru de inåt munnen äro 

 mindre tydliga och mindre regelbundna *). På 

 en fossil framtand af en häst visade sig dessa 

 ringar särdeles väl äfven utan förstoringsglas ; de 

 voro gröfre och glesare , så att endast fyra strim- 

 mor intogo en lineas längd. Man kunde här se, 

 att deras tillkomst härrörde derifrån, att emalj- 

 trådarne förenat sig i en mängd bälten, h vilkas 

 inre rand stödjer sig på tandbenet och den ytt- 

 re står framom den näst följande. Som bekant 

 är börjar emaljen först att afsätta sig på ytter- 

 sta randen eller spetsarne af en tands tuggyta, 

 omkring denna första afsatts bildar den nästföl- 

 jande ett koniskt bälte, omkring detta åter ett 

 nytt o. s. v. men alltid så, att det föregående 

 skjuter något utöfver det efterföljande, hvarföre 



*) Leeuwenhoek har känt dessa linier {Continuatio Epi- 

 stolarum pag. 3 fig. 3 pag. 4) oc h trott dem vara 

 märken efter tandens framskjutande genom tandköt- 

 tet. Detta framskjutande tror han ske skoftals un- 

 der bestämda mellantider, och att hvarje interstitium 

 emellan tvenne ringar skulle vara bildad under en 

 sådan mellantid. 



