i, 7 



intill hvaraiidra sittande, hvita punkter, som vid 

 starkare förstoringar sedde , visa sig vara de nyss 

 nämda eellerne, hvilka synas hvita af den ben- 

 jord de innehålla. Liksom i tandbenet och be- 

 net utgå från, eller ingå till de samma, talrika 

 rör, hvilka i öfvergången till cellen hastigt ut- 

 vidga sig, så att denna får utseende af en ore- 

 gelbunden stjerna. Dessa rör ingå talrika för- 

 bindelser med h varandra, dels direkte, dels ge- 

 nom j- l 5ö — 5 —g P. 1. fina grenar, och dels der ige- 

 nom, att de äfven nästan omedelbarligen gå ifrån 

 den ena cellen till den andra, alldeles som i 

 bensubstansen. Sjelfva bencellerne äro ofta olika 

 stora; somliga äro mycket utdragne, nästan i form 

 af rör, andra äro nästan lika i alla dimensioner ; 

 deras medelstorlek hos menniskan fann jag vara 

 ti- P. 1. Vid genomskärningar , som gå trans- 

 verseit emot tandens axis, ser man tydligt, att 

 bencellerne liksom ordnat sig i parallela strimmor 

 eller koncentriska ringar, af hvilka somliga äro 

 starkare, andra svagare, eller att cortieal-sub- 

 stansen afsatt sig i fina, sammanhängande lager. 

 Gortical-substansen hos menniskan utgör ett 

 ytterst tunnt strå tum, som på de fleste tänder 

 med fullständig rot, tager sin början omkring tan- 

 dens hals, der emaljen slutar, och tilltager små- 

 ningom i tjocklek mot ändan af roten, der den 

 merendels är tjockast (Tab. IV, lig. 1 bbbb). På 

 unga tänder, med ännu ofullständigt utbildad rot, 

 är den så tunn, att bencellerne i densamma icke 

 synas; den visade sig dä endast, som en fin hin- 

 na. Ju äldre deremot en tand är, ju mer ca- 

 vitas pulpa? är tillsluten, desto tjockare är äfven 

 den ifrågavarande substansen i ändan af tandro- 

 ten. Pä somliga tänder bildar den i ändan af 

 roten en betydlig klump, eller livad man van- 



