1 55 



falla i ögat. Det år oftast andarna Islös t, att gö- 

 ra observationer sedan det blifvit skumt, ty re- 

 dan innan man upphört att kunna urskilja gra- 

 deringen på kompassen , hafva fina räfflor upp- 

 hört att vara synliga *). 



Nästan allestädes i den södra hälften af 

 Sverige äro bergen af så hård art, att de anta- 

 git rediga räfflor. Sådane finnas häromkring 

 Fahlun , samt norr ut till Siljan ; vid Stjernsund ; 

 nästan allestädes i Roslagen; söder om Sala; om- 

 kring Arboga ; emellan Linköping och Åt ved; om- 

 kring Ronneby, Wimmerby och Eksjö; på Ti- 

 veden, ifrån Mariestad till Kinnekulle; på Bil- 

 lingen, samt ifrån Lidköping till Wenersborg. 

 Säkrast träffar man goda räfflor på klippor, som 

 varit skyddade för luftens åverkan, såsom uti 

 gropar der väggrus hämtas, på åkerfält, samt 

 å sjöstränder; och framför allt vid hafsstränder- 



*) Föröfrigt bör man, vid bestämmandet af räfflornas 

 direktion observera, om fina och grofva räfflor äro 

 blandade om hvarandra, samt om de äro parallell 

 löpande eller om de afvika från hvarandra. I den 

 sednare händelsen, bör direktionen bestämmas i en- 

 lighet med de finare räfflorna, emedan dessa hafva, 

 utan af vägar, åtföljt flodens riktning; hvaremot de 

 gröfre räfflorna äro spår efter stora rullstenar, som 

 med något hörn, med mer än vanlig häftighet stött 

 emot, eller skurit i den fasta bergshällen; och då 

 det sällan kunnat inträffa, att detta hörn legat rakt 

 framför centrum gravitatis på denna större sten, så 

 ser man äfven som oftast, i synnerhet på grofkorniga- 

 re bergarter, att de grofva räfflorna, gå i kroklinier, 

 ömsom åt höger, ömsom åt venster, öfver de fina 

 räfflorna. På hårdare stenarter, såsom på porfyr och 

 trapp kröka de mindre. Af detta skäl träffar man 

 räfflor på Billingens af volkaniska hårda bergarter 

 beläckla höjd, som äro af en förundransvärd regel- 

 bundenhet. 



