23f 



finnes på höga berg i nejden. Alt så förhåller 

 sig, ser man, om man uppmärksamt betraktar 

 sandstenslagren långs Elbens stränder, då man 

 finner, att lagren emellan de stora sprickorna 

 (dalarne) luta än hit än dit, och förmodligen 

 hafva dessa djupa sprickor, som funnos uti sand- 

 stensmassorne, efter basaltens uppstigande, i sin 

 mån bidragit, att göra de undre lösare sandstens- 

 lagren åtkomliga för rullstensfloden, i synnerhet 

 på de ställen, der sprickorne lågo uti flodens 

 direktion, samt voro i båda ändarne öppne. Om- 

 ständigheterne på stället tyckas tala derför, ty 

 uti tvärdalar och slutna dalar är flodens verkan 

 tydligen mindre. För öfrigt hafva lösare sand- 

 stenar äfven motstått flodens våldsamhet, nemli- 

 gen då de varit tätt genomspeckade af basalt- 

 gångar, på sätt, som händelsen är vid der kJeine 

 und grosse Backofen ^ och som gifvit skydd åt 

 de der söderom varande Schramsteine. Derom- 

 kring ser man äfven, å de nedre delarne af de 

 branta väggarne, spår efter denna flods framfart, 

 då deremot de öfre delarne af väggarne hafva 

 rena brottytor. Topparne äro deremot alltid af- 

 rnndade. För mig återstår således intet tvifvel, 

 alt rullstensfloden, äfven här, framgått på sam- 

 ma sätt, soiii i Sverige. 



Men två frågor höra dcrtill, och hvarå jag 

 ännu ej fått nöjaktigt svar. Den ena är: huru 

 högt har floden här gått? Det högsta berg jag 

 besökte var JVinterberg _, sydost från Schandau. 

 Dess basaltkupp, circa 1,820 Parisiska fot öfver 

 hafvet, var af rullstensfloden starkt angripen och 

 underskuren; men efter utseendet, att döm- 

 ma, har floden gått öfver vida högre berg, som 

 finnas i denna trakt. Säkert är det dock icke 

 erfaret. Den andra frågan är: hvilkcn dirék- 



