126. 



dre grad markbara; likväl får mjölken och ^e 

 deraf erhåilne producter ofvananforde dåliga egen- 

 skaper. Slappas sädane soiu skola godas, på grås- 

 mark bevuxen med kårrfråkcn , vinna de insen 

 xått fetma, uran feltet blir hvitt och kottet slappt,' 

 blekt och mindre smakfullt. Brukas strö, hvari 

 ogräset finnes, for påläggs- eller gåd-kalfvar, få 

 de krampdrag, durklopp och tårsot. 



Dessa egna verkningar af Kårrfråken på dju- 

 rens organisation ,^ föranledde mig alt undersöka 

 vexten på chemiskt sått. På lukt-organet gjorde, 

 den icke det obehagliga intryck hvarom blifv^it 

 ofvanfore efter Hr Samselius anfordt. Steng- 

 larne rojde en soraktig smak och voro foga saftiga. 

 Afkoket deraf gaf med svafvelsyradt jern ett svart 

 pr£ecipitat,och med limsolution hvita flockor. hvilket 

 visar att vexten hyser mångd af gallåpple-syra och 

 Garfåmne, och tillåfventyrs ett slags socker, hvilket 

 af smaken något upptäckes. Roten befanns svaglP^ 

 sammandragande, bitter och forrådde samma syra 

 och åmne icke allenast på tungan utan ock med, 

 bemålte proFningsmedel. Håraf låres, huru litet" 

 vår smak kan leda oss att domma om vexternes 

 beståndsdelar och deras verkan på djuren. Vi ve- 

 ta , att sockret icke år något gift får husdjuren ; 

 men når ve.xtens sotaktiga smak åtföljes af garf- 

 åmne och gallåpple-syra, så kan det förklara?, hu- 

 ruledes det kan hafva en skadlig verkan på de 

 djur, hvilka aga i deras natur att icke lika lått 

 digerera garfåmnet som det sockerartade. Det blir 

 också då begripligt, huru ea vext art kan vara 

 skadlig for ett. och icke for ett annat af våra tama d)ur. 



En anmärkning som Herr Krul gor i Han- 

 noverska Magazinet for 1768, N;o 61, att DU" 

 woks'h6(it förlorade sin skadliga verkningskraft på 

 Hornboskapen, i folje af en svår bergning, så att 



