43 1(^1 



5. Orden. Pollakanthe Urter med supraterrane Vandreskud. 



Vandreskuddenes biologiske Betydning er, som anført S. 132, Erobring af ny 

 Jord for Arten, altsaa Opgaver, som fører ud over den enkelte Arts Ernærings- 

 arbejde og Boplads, men som ganske vist har stor Betydning for Forstaaelsen af 

 Samfundenes Sammensætning. Alle Arter med Vandreskud er pollakanthe, og de 

 hører i Form af Assimilator og Tilpasning til Standplads til en eller anden af de 

 allerede anførte pollakanthe Typer; de kunde have været nævnt i Tilslutning til de 

 forskellige stavnsbundne pollakanthe Typer, men Oversigten over deres Former og 

 Biologi vil formentlig blive tydeligere ved, at de alle, som nu, samles i een 

 Oversigt. 



Vandreskuddene er allerede kort omtalte S. 132 og 152. Naar jeg her vender 

 tilbage til dem, er det for at pege paa den Betydning, som de har for de af polla- 

 kanthe Urters Samfund, og fordi her optræder helt nye Livsformer, saasom Kryb- 

 Urter. Jeg ordner Vandreskuddene paa følgende Maade: 



A. Supraterrane Vandreskud, der altsaa tillige er assimilerende. 1. Prostrate 

 Skud. 2. Buekrummede, rodslaaende Basis. 3. Lysudløbere (Stolones) af for- 

 skellige Typer. 4. Kryb-Urter. 



B. Subterrane Vandreskud (se følg. Orden S. 163). 1. Jordudløbere (Soboles). 

 2. Arter med Rhizoder. 3. Jordudløbere med Ammeorganer. 4. Rhizomer. — 

 Her bør ogsaa Rodskuddene eller de knopdannende Rødder nævnes. 



SuprateiTiUie Vandreskud. 



1. Prostrate Skud. Et første Skridt hen mod Udløberdannelsen gør de pro- 

 strate Skud, d. e. lange, nedliggende, men ikke rodslaaende assimilerende Skud. 

 Ved vore Kyster og paa varm Klitsand-Bund flndes mange Urter med saadanne, 

 hvis Retning aabenbart induceres af Sandets Varme og Lyset, og som kan vise 

 Psychroklini (Vöchting, Lidforss, Tureson). Efter Tureson kan Skuddene rejse 

 sig igen, naar de j'dre Paavirkninger ophører. Fra visse Højbjærge har man iagt- 

 taget de samme psychrokliniske Fænomener. 



2. Buekrummede Skud. Hos mange Tueplanter kan iagttages, at de yderste 

 Skud i Tuen, som, maaske af Pladsforhold, nodes til at lægge deres Grund noget ned 

 og derved berøre Jorden, men snart under Buekrumning søge mere eller mindre lod- 

 ret i Vejret, paa det buekrummede Stykke af Stængelen slaar Rødder. Særlig er 

 dette Tilfældet, hvor Bunden er fugtig eller vandrig (f. Ex. hos Arter af Cerasfiiim 

 o. a. Caryophyllaceer, Arter af Gnaphalhim, Polygonum, Miiosolis osv.). Ogsaa dette 

 synes fremkaldt af Kaarene. Nogle Arter taber snart Primroden, medens de saa- 

 ledes isolerede Skud selvstændiggøres. Her kan nævnes Arter med Langskud som 

 Galium palustre, og med Halvrosetskud som Ranunculus ßammula. 



En anden Betydning faar denne Skuddannelse derved, at den kan fremkalde 

 tætte Puder eller Tæpi)er hos visse Tueplanter, naar de buekrummede Stykker er 

 korte, i alt Fald hos mange Eu - Sarkofy ter og Halofyter og Poiofyter, men aaben- 

 bart ogsaa hos de nu omtalte Agrofyter. 



22* 



