34 



Strengceller. Histologisk betyder dette, at man ved Extirpationsforsøg maa 

 være forberedt paa kun at finde opadstigende Degenerationer. Fysiologisk set 

 skabes herved en Mulighed for en paa uendelig komplicerede Maader og fra 

 uendelig mange Sider ledet Paavirkning af den functionelle Sammenhæng mellem 

 den dorsale Kerne og de spinale Centrer, hvortil ogsaa svarer det kendte Fænomen, 

 at Irritation af saa at sige alle centripetale Hjernenerver paavirker Respirationen 

 paa forskellig Maade og vel at mærke saaledes, at det i Reglen er den samlede 

 koordinerede Respirationsbevægelse, der forandres enten i Retning af 

 Hæmning eller Fremskynden. Det samme er forøvrigt, som bekendt, Tilfældet med 

 en Mængde af Kroppens sensible Nerver. 



Udløsningen af en saadan Paavirkning, en „koordineret Reflex", tyder altid 

 paa Tilstedeværelsen af Strengceller, der spreder Irritationen fra det ene Segment 

 over en hel Samling. Uden Strengceller bliver Reflexen kun segmental eller naar i 

 alt Fald kun over faa Segmenter. En koordineret Reflex forudsætter sikkert altid 

 langt talrige Forbindelser, end en sensibel Axecylinders talrige Collateraler er i 

 Stand til at frembringe. 



I Overensstemmelse hermed er da ogsaa Associationssystemet stærkest udviklet 

 netop i Dorsalmarven, nederste Halsmarv og Medulla oblongata. Vil man derfor 

 endelig søge efter et samlende Centralpunkt, et Respirationscentrum, 

 hvor alle Paavirkninger og Irritationer samles og bearbejdes, gør man sikkert ret- 

 test i at henlægge det til Associationsgebetet i Sidestrengen. Dette er 

 netop saa udstrakt, at det anatomisk dækker Regrebet „det fysiologiske Aande- 

 drætscentrum", hvortil den moderne experimentelle Respirationsfysiologi jo efter- 

 haanden er naaet. 



Til Slut skal nævnes, at Nikolaides's oven omtalte Undersøgelser over den 

 centrale Respirationsinnervation i høj Grad taler for en Forbindelse mellem Fir- 

 h øj ene, vel især bagerste Firhøje, og de bulbære Respirationskerner. Hvor Led- 

 ningen gaar, vides foreløbig ikke. Man kunde i den Henseende tænke paa Tractus 

 tecto-bulbaris eller Ranerne fra den dybe Marv via fontaineagtige Tegmentkryds- 

 ning og Fasciculus longitudinalis medialis til Ruibus. 



Dette er da i Hovedsagen, hvad man ved om de intrabulbære Ledningsbaner 

 til og fra det System af Nervekerner, hvor vi, som tidligere omtalt, maa søge de 

 første centrale Kerner for Nerver til Lungerne. 



Vi skal nu se, hvorledes de perifere Nerver, der tilhører det samme Kernesy- 

 stem, forholder sig dels i deres Forløb i Almindelighed, dels og navnlig i deres 

 Forhold til Lungerne. 



II. Perifere Ledningsbaner. 



Vi kan imidlertid her fatte os i Korthed, da der ovenfor under Afsnittet om 

 den experimentelle Fysiologis Bidrag til Studiet af Nervus vagus er sagt adskilligt 

 om den fysiologiske Værdi og Forløbet af de enkelte Bundter i Stammen, og da 

 tillige en nøjagtig Beskrivelse af de paagældende perifere Nerver og deres Forløb 



