40 



har med Organet at gøre; medens de derimod ikke, som de to Forfattere gør det, 

 kan bruges til at afgøre, om et Antal „degenererede" Celler i et Ganglie tilhører det 

 extirperede Organ eller ej. Om Celler viser „axonal reaction" eller ikke, skal af- 

 gøres ad mikroscopisk og ikke ad statistisk Vej. Præparater, der indeholder saa 

 mange Kunstproducter, at man maa tage sin Tilflugt til Statistiken, bør kasseres, 

 som uegnede til at danne Grundlag for videnskabelige Konklusioner. Bedre end 

 alle Tallene og den vigtigste Støtte for Rigtigheden af det forøvrigt ret naturlige 

 Forhold, at den sensible Lungevagus udspringer i G. nodosum, er derfor Forfatter- 

 nes Angivelse af, at det er de store Celler i Gangliet, der degenererer, naar Basis- 

 lappen extirperes, medens normale Ganglier væsentlig kun viser Degeneration af 

 de smaa Celler. 



Vi har nu i dette Afsnit omtalt de vigtigste Forhold angaaende det fra Medulla 

 oblongata kommende perifere Nervesystem, paa hvilket vi maa rette vor Opmærk- 

 somhed under vore Undersøgelser over Lungenerver. Naar vi har viet Afsnittet 

 større Interesse, end det maaske paa Forhaand kunde synes at behøve, og omtalt 

 forskellige Forhold, som maaske synes at ligge Hovedemnet noget fjærnt, er det, 

 fordi vi under vore experimentelle Undersøgelser stadig faar at gøre med de om- 

 talte Nerver og derfor stadig maa være klar over deres Forhold, for at kunne ad- 

 skille dem fra Lungenerverne. Det væsentligste angaaende vort Kendskab til de 

 omtalte bulbære Nerver turde nu imidlertid ogsaa være sagt, og vi kan gaa over 

 til en kort Omtale af de Ledningsbaner i, til og fra Medulla spinalis, som falder 

 inden for vor Interessesphære. 



Anden Afdeling: Medulla spinalis, 



Ledningsbaner tilhørende Phrenicuskernen, Intercostalkernerne og 



Processus lateralis thoracalis. 



Vi gør her ligesom i det foregaaende bedst i at begynde med de centrale, i 

 selve Rygmarven løbende Baner. 



I. Centrale Baner. 



Forbindelsen mellem de enkelte Respirationskerner i Rygmarven tilvejebringes, 

 saavidt man kender Forholdene, efter de almindelige Principper i Rygmarven. Vi 

 kan dog her paa Grund af Pladsforholdene ikke indlade os paa en Udvikling af 

 Rygmarvens Bygning. Som de vigtigste Momenter skal derfor kun fremhæves, at 

 Forbindelsen mellem Kernerne væsentlig sker ved Kollateraler fra sensible 

 Axecylindre og ved Strengceller. De sidste er, som allerede omtalt ovenfor, 

 særligt talrige netop i den Region af Rygmarven, vi her har at gøre med, og deres 

 Axecylindre løber især i Rygmarvens Sidestreng. Angaaende deres Histologi kan 



