14 



Derved indførte han den meget vigtige Kontrol af Forholdene i venstre Ventrikel, 

 og hans Resultater bliver derved betydeligt sikrere. Han finder at Irritation af 2den 

 og 3die Dorsalnerve, ganglion stellatum og Ansa subclavia frembragte en Tryk- 

 stigning i a. pulmonalis, en Tryksænkning i venstre Aurikel og ligeledes en Sænk- 

 ning i Aorta. Dersom Francks Resultater skulde være af cardial Oprindelse paa 

 samme Maade som Henriques's, skulde de, som det ses, bero paa et forøget Slagvo- 

 lumen af Hjertet, da dette vilde simulere en Kontraktion af Lungekarrene. Men i 

 saa Fald maatte Trykket i Aorta stige og ikke som i Francks Forsøg synke. 



Denne Sænkning af Trykket i Aorta tyder i Virkeligheden stærkt paa, at de 

 fundne Trykforskelle skyldes en Vasoconstriction i Lungen. Skulde Hjertet kunne 

 frembringe noget saadant, maatte det, som Franck selv bemærker, ske ved en 

 modsat Forandring af Slagvolumen eller Frequents af de to Ventrikler, saaledes at 

 højre Ventrikels Frequents eller Slagvolumen tiltog, medens venstre Ventrikels tog 

 af. En saadan Irrigularitet i Ventriklernes Koordination er paa Forhaand ikke 

 sandsynlig og forklarer desuden ikke Tryksænkningen i venstre Aurikel. 



Sandsynligheden taler derfor i Virkeligheden stærkt for, at Francks Forsøg er 

 rigtige, at Lungevasomotorer existerer, og at de løbe i de omtalte Dorsalnerver. 



I den nyeste Tid er der imidlertid igen udkommen nogle Arbejder over det 

 samme Emne, men Resultaterne staar desværre atter i fuldstændig Modstrid med 

 hinanden. Det ene Arbejde er af Brodie og Dixon, det andet af Krogh. 



Brodie og Dixon (32) har gjort Bradford og Deans og Francks Forsøg efter og 

 angiver at have faaet de samme Resultater. Men da det ikke var muligt at ude- 

 lukke Hjertevirkninger gik de over til Gennemledningsforsøg paa overlevende Lun- 

 ger, idet de antog, at de eventuelle Karnerver i Lungen kunde leve i nogen Tid 

 efter Dyrets Død. naar Lungen blev gennemstrømmet kunstigt med Blod. De mente 

 at have Ret til at gøre denne Antagelse, fordi alle andre af dem undersøgte Orga- 

 ner (Muskler, Tarme, Nyrer o. s.v.) viste sig i Besiddelse af ledningsdygtige Karner- 

 ver længe efter Døden, saaledes at det var muligt at frembringe Kontraktion af 

 Karrene i Organet flere Timer efter, at Dyret var dræbt. 



De maaler nu paa en Metode, jeg ikke skal komme nærmere ind paa, da den 

 er udførligt beskrevet i den citerede Afhandling, Trykket i vena pulmonalis. De 

 irriterer nu alle de Nerver, som efter Franck, Bradford og Dean skulde indeholde 

 vasoconstrictoriske Nerver til Lungerne, men fik i alle Forsøg negativt Resultat. 

 De antager derfor, at Lungen overhovedet ikke har vasomotoriske Nerver, medgiver, 

 at det kunde tænkes, at disse Nerver var bleven funktionsudygtige straks efter Dy- 

 rets Død, men anser dette for lidet sandsynligt, dels fordi alle andre Vasomotorer 

 kan overleve længe, og dels fordi Irritationsforsøgene ligeledes gav negativt Resultat, 

 naar de blev udført saa kort som 2 Minutter efter Dyrets Død. 



For imidlertid at skaffe yderligere Støtte for deres Betragtning, har de under- 

 søgt Virkningen af Adrenalin og Baryumklorid paa Lungekarrene. 



Det viser sig da, at Adrenalin enten er fuldstændig uvirksomt overfor Lunge- 

 karrene eller ogsaa frembringer svag Dilatation, medens Baryumklorid giver Kon- 



