12 



Skranken for, at der, som antaget af Lichtheim, virkelig fandtes Karnerver til 

 Lungen. De støttede sig væsentlig til Forsøg, der lignede Lichtheims. De overskar 

 Rygmarven ved 7de Thoracalhvirvel og fandt, at trods ringe Stigning i Aorta, steg 

 Trykket i Pulmonalen ved Kvælning ligesaa meget, som naar Rygmarven var 

 uskadt. De overskar nu splanchnici og fik lignende Resultater. De foretog Irri- 

 tationsforsøg af Halsmarven kombinerede med Overskæringer og viste, at efter 

 Overskæring ved 7de Thoracalhvirvel steg Pulmonalistrykket ligesaameget som før 

 Overskæringen, medens der kun kom en ringe Stigning i Aortatrykket. Overskares 

 Rvgmarven ved 3die Thoracalhvirvel, var Virkningen paa Trykket i Pulmonalen 

 mindre, og paa samme Maade forholdt det sig, naar der før Irritationen var fore- 

 taget Overskæring af de øverste Thoracalnerver, til Trods for at Aortatrykket i dette 

 Tilfælde steg betydeligt. Heraf sluttede de, at Lungen var udstyret med karkon- 

 traherende Nerver, og at disse traadte ud af Rygmarven i dens øverste Thoracai- 

 region. Ved Irritationsforsøg af Thoracalnerverne viste det sig, at den maximale 

 Virkning paa Rlodtrykket i Lungearterien faldt paa 3die til 5te Thoracalnerve. 

 Disse antoges da at føre vasomotoriske Nerver til Lungen. 



Omtrent samtidig med disse Forsøg udførtes imidlertid en Række Undersøgelser 

 paa den anden af de to ovennævnte Metoder: direkte Maaling af Trykket i Arteria 

 pulmonalis og venstre Forkammer eller Aorta og Forsøg paa at fremkalde mod- 

 satte og samtidige Forandringer i Trykforholdene paa hver Side af Lungen. De 

 vigtigste Undersøgelser er her gjort af François-Franck (30) og Henriques (36). 



François-Franck skilte Ganglion stellatum fra Rygmarven og Halssympaticus, 

 irriterede det og maalte samtidigt Trykkene i Arteria pulmonalis, venstre Aurikel 

 og Aorta. Han fandt da, at en Irritation af Gangliet frembragte samtidig en Tryk- 

 stigning i Arteria pulmonalis og en Tryksænkning i venstre Aurikel og Aorta. Han 

 mente, at dette kun kunde bero paa en Kontraktion af Lungekarrene, og søgte at 

 fastsætte det videre Forløb af de Nerver, der førte den omtalte Virkning. Ved 

 Irritationsforsøg paa Dorsalnerverne kom han til omtrent samme Resultat som 

 Bradford og Dean: at de vasomotoriske Nerver til Lungen stammede 

 fra de øverste Thoracalnerver og hovedsagelig fra 2den og 3die Herfra 

 gik de til ganglion stellatum og videre gennem Ansa Vieussenii til Lungen (30 b.) 



Henriques (36) fandt ved Irritation af Vagus paa en curariseret Kat og Maaling 

 af Blodtrykket i a. pulmonalis og venstre Aurikel, at en Stigning af Trykket i a. pul- 

 monalis kombineredes med en Sænkning i venstre Aurikel. Virkningen viste sig 

 ca. 8 Sekunder efter Begyndelsen af Irritationen og hørte op omtrent 7 Sekunder 

 fer Irritationens Ophør. Desuden kunde den fremkaldes paany ved gentagen 

 Irritation ca. 20 Sekunder efter, at Virkningerne af den foregaaende Irritation var 

 svundne. Heraf mente Henriques sig berettiget til at drage den Slutning, at der 

 løb vasoconstrictoriske Nerver til Lungen i Vagus. 



Paa Hunde og Kaniner fik Henriques det modsatte Resultat, Sænkning af 

 Trykket i Arteria pulmonalis og Trykstigning i venstre Aurikel. Heraf sluttedes, 

 at nervus vagus hos disse Dyr førte vasodilatatoriske Nerver til Lungen. 



