Hermed er der rokket stærkt ved Grundpillerne for den gamle Legallois— FIou- 

 renske Lære, Aandedrætscentrets bulbære Beliggenhed; og Spørgsmaalet drejer sig 

 nu, om der overhovedet behøves et bestemt overordnet Centrum for at der skal 

 være Mulighed for Udførelsen af koordinerede Respirationsbevægelser. Mossos (12) 

 og senere Grossmanns (18) Paavisning af den relative Uafhængighed mellem de 

 forskellige til Respirationen henhørende Bevægelser taler ikke for Eksistentsen af 

 et saadant samlende Centralpunkt, og det spinale Aandedræt er et Bevis paa, at 

 de segmentale Kærner i Rygmarven er i Stand til at udløse samlede, koordinerede, 

 automatiske Aandedrætsbe vægeiser. 



Det er desuden meget vanskeligt at forstaa, hvorledes og i hvilken Grad de 

 enkelte Afsnit af den ved Respirationen medvirkende Muskulatur skulde være re- 

 præsenteret i et saadant Centralpunkt. Især volder det Besvær at forklare de saa- 

 kaldte „accessoriske Aandedrætsbevægelser", Bevægelser, der optræder, hvor der af 

 en eller anden Grund stilles større Fordringer end sædvanlig til Respirationen, og 

 hvor denne derfor tager i sin Tjeneste en hel Række af Muskler, der normalt ikke 

 deltager i Respirationen. Endvidere maa enhver Lokalisationstheori, hvis den da 

 vil være konsequent, for de samme Aandedrætsmuskler antage en hel Række Koor- 

 dinationscentrer for de „modificerede Aandedrætsreflexer", altsaa, et Hostecentrum, 

 et Nysecentrum, et Brækningscentrum o. s.v. Men Existentsen af en saadan Sam- 

 ling „anatomiske" Centrer er paa Forhaand meget lidt sandsynlig. 



Af disse og flere andre Grunde er Respirationsfysiologien da ogsaa mere og 

 mere gaaet over til den Antagelse, at de Nervekærner, der har med Respirationen 

 at gøre, altsaa væsentlig Facialis-, Vagus-, Phrenicus- og Intercostalnerve-kærnerne, 

 er at betragte som selvstændige, men unctionelt forbundne Cellegrupper og Aande- 

 drætscentret er da at opfatte som en fysiologisk, ikke histologisk Enhed. 



Som et Forsøg paa en Slags Tilnærmelse til Lokalisatorerne antager Langen- 

 dorff(16), at Vaguskærnerne indtager en førende Stilling — „primus inter pares" 

 — blandt de omtalte segmentale Kærner, en Theori, der vinder i Sandsynlighed 

 derved, at denne Kernegruppe, som det siden skal udvikles, modtager den altover- 

 vejende Del af den sensible Ledning fra Lungerne, og Langendorff antager da ogsaa, at 

 denne Førstestilling netop beror paa, at Kernegruppen stadig er udsat for centripe- 

 tale Paavirkninger fra Lungen, saaledes at den i Reglen danner Udgangspunktet 

 for Irritationsbølgen. 



Endnu holder imidlertid mange paa Existentsen af et Aandedrætscentrum i 

 Ordets virkelige anatomiske Betydning. 



Saaledes søger i den nyeste Tid du Bois-Reymond og Katzenstein (26) at le- 

 vere et Bevis for dets Tilstedeværelse ved kunstig Irritation i den Egn, hvor det 

 skulde ligge. De angiver, at de derved kan frembringe koordinerede Inspirations- 

 bevægelser og Udvidning af Stemmeridsen. Hvad det sidste Fænomen angaar, kan 

 det jo ligesaa godt bero paa en Medirritation af Larynxkernerne og de koordinerede 

 Inspirationsbevægelser kan ligesaa vel forklares efter Langendorff's Theori, beviser i 

 alle Fald intet om Existentsen af et samlende Centralpunkt. 



