Første Hovedafdeling: Experimental Fysiologi. 



Kap. I : Aandedrætscentret. 



De experimental-fysiologiske Forsøg gjaldt fra første Færd hovedsagelig det 

 saakaldte Aandedrætscentrum. 



Allerede Galen vidste, at en Overskæring af Halsmarven virkede dødeligt. 

 Spørgsmaalet blev imidlertid først optaget til rationel Undersøgelse af Legallois 

 1812 (1). Han søgte at vise, at Aandedrætscentret, „le premier mobile de la respira- 

 tion", laa paa et bestemt Sted i Nærheden af Vagus's Udspring fra Medulla oblon- 

 gata. Ch. Bell (2) bekræftede disse Forsøg, og med Flourens antog Datidens Til- 

 bøjelighed til at henlægge Evnen til at udføre coordinerede Bevægelser til bestemte 

 Centralpunkter en fast Form for Aandedrætscentrets Vedkommende. 



Flourens (1851) henlagde det omtalte Centrum til Spidsen af Calamus scrip- 

 torius. Senere udvidede han dets Betydning til at gælde ikke blot Aandedrætsbe- 

 vægelserne, men overhovedet Koordinationen af alle for Dyrets Liv betydningsfulde 

 Bevægelser. Heraf Benævnelsen „næud vital", Livsknuden (3), en Betegnelse, der 

 trods al Modstand mod Vitalismen har fulgt Fysiologien og præget Undersøgelserne 

 helt op til de sidste Aartier, idet de efterfølgende Undersøgere, under Anerkendelse 

 af Aandedrætscentrets bullære Beliggenhed, stadig søgte at lokalisere det til et mere 

 eller mindre circumscript Punkt i Medulla oblongata. 



Schiff (1852) (4) antog, at hver Legemshalvdel havde sit Aandedrætscentrum, 

 og at dette laa lidt bag Udspringsstedet for Vagus i Sideranden af 4. Ventrikel. 

 Mislawsky (5) henlagde det til Cellegrupper i Nærheden af Hypoglossusrødderne. 

 Gad (6 og 7) og Marinescu henlægger det i Formatio reticularis, og Christiani (8 

 og 9) og andre antager det endelig for beliggende i Firhøjene. 



Imidlertid havde man i Slutningen af forrige Aarhundrede begyndt at tvivle 

 paa Muligbeden af en bestemt Lokalisation af koordinerede Bespirationsbevægelser. 

 Grunden hertil var vel til Dels den stærke indbyrdes Modstrid mellem Besultaterne 

 af de foregaaende Undersøgelser, og Gads og Marinescus Antagelse af et diffust 

 Aandedrætscentrum i Formatio reticularis er vel nærmest at opfatte som et Skridt 

 i Retning af at opgive den bestemte Lokalisation. 



Tvivlen fik dog først fastere Grundlag, efterhaanden som man ved fornyede 

 Undersøgelser fik bedre Oplysninger om et Fænomen, der i Virkeligheden havde 

 været kendt siden Midten af det 19de Aarhundrede. Dette Fænomen var den saakaldte 

 Spinale Respiration. Allerede Brown-Séquard (1855) havde benægtet, at en uskadt 

 Medulla oblongata var nødvendig for Aandedrættets Fortsættelse. Ved fornyede 

 Undersøgelser af v. Schroff (10), Rokitansky (11) og navnlig Mosso (12), Werthei- 

 mer(13, 14, 15) og Langendorff(16) har det nu vist sig: At de fra Medulla oblon- 

 gata isolerede Udspringskærner for Nerverne til Diaphragma og Intercostalmusklerne 

 kan virke automatisk og koordineret. 



