19 131 



Cleve og C. W. Aurivillius, endvidere delvis Ove Paulsen og nærværende Forf., 

 idet de sidste dog nærnier sig meget til den Mellemretning, der repræsenteres af 

 H. H. Gran, J. Hjort og C. G. Joh. Petersen. Cleve og Aurivillius søgte en- 

 sidigt at anvende Planktonundersøgelserne i Hydrografiens Tjeneste til Studiet af 

 Havstrømmene, medens den mere alsidige Mellem retning tillige studerer Plankton- 

 organismernes Biologi og, hvad Planktonets Kvantitet angå ar, gerne har nøjedes 

 med Volumenbestemmelser og Skøn. 



De forskellige Forskeres Nationalitet har bevirket, at Beltsøen og Østersøen 

 hovedsagelig er bleven undersøgt af Kieler-Skolen, medens Skandinaverne har ar- 

 bejdet i Skager Rak, Nordsøen og Nordhavet. Denne Adskillelse er dog kun om- 

 trentlig, hvad det følgende vil vise. 



a. Østersøen og Beltsøen. 



Som naturligt er, begynder vi med Hensen's flere Gange nævnte grundlæg- 

 gende Afhandling (Hensen 1887), der kan siges at have fremkaldt hele Plankton- 

 forskningen. Den indeholder først og fremmest en Fremstilling af den Metodik, 

 som Hensen indførte, d. v. s. en Beskrivelse af de af ham konstruerede Redskaber 

 og teoretiske Betragtninger og Beregninger af deres Fangstevne; thi hans Hoved- 

 hensigt var jo kvantitativt at udfinde Havets Produktion af Plankton som Nærings- 

 stof for større Dyr, særlig Fisk. Endvidere redegør han i sin Afhandling udførligt 

 for Anvendelsen af denne Metodik ved Undersøgelser i Beltsøen (den vestlige 

 Østersø) i 1884—86 og paa Togt fra Kiel gennem Kattegat og Skager Rak over 

 Nordsøen til vest for Hebriderne i Juli 1885. Med denne Redegørelse faar vi den 

 første Oversigt over en stor Mængde Planktonorganismers Udbredelse og Forekomst 

 i Beltsøen og de øvrige Farvande omkring Danmark. Foruden Metazoer omtales 

 Protozoerne, hovedsagelig Tintinnider, og Phytoplanktonet. 



For Beltsøens Vedkommende strækker Undersøgelserne sig over forskellige 

 Aarstider, hvorved det bliver muligt at give Oplysninger om Arternes sæsonale Op- 

 træden. Af særlig Interesse er hans Undersøgelser over Ceratiernes Optræden i 

 Beltsøen. Der findes et Minimum i det tidlige Foraar; fra April Maaneds Slutning 

 foregaar en langsom Tiltagen til Begyndelsen af August, da denne bliver meget 

 raskere; Maximum ligger midt i Oktober, og nu begynder en meget rask Aftagen, 

 som varer en Maanedstid, hvorefter den bliver langsommere Vinteren igennem til 

 Minimet i April. Ved Behandlingen af Spørgsmaalet om Formernes Artsværdi 

 kommer han ind paa C. tripos's Mangeformethed og omtaler de afvigende Former 

 — hans saakaldte „junge Formen" (1. c, p. 73) —, der senere af Lohmann (1908) er 

 paaviste at være Sæsonformer (se senere). Han har øjensynlig været nær ved For- 

 staaelsen af disse mærkværdige Forhold, men har ikke rigtigt kunnet klare Gaaden. 



For Diatoméernes Vedkommende har han ikke forsøgt at adskille Arterne 

 indenfor de to store Slægter Chaetoceras og Coscinodiscus, men vel for den tredje 

 store Slægts, Rhizosolenia's Vedkommende. Han peger paa, at nogle af Arterne af 

 Chaetoceras frembringer Hvilesporer. Af Rhizosolenia omtaler han 6 Arter, hvoraf 



