21 133 



Hafferne, Flodmundingerne o. s. v. Derimod anser han den anden Schizophyoé, 

 Nodularia spnmiyena, for en ægle Øslersøform, ligesaa Grønalgen Botryococcus pela- 

 gicus Engl. [= B. Braunii Kütz.] - - „ich halte ihn für eine, specifische Form des 

 schwach salzigen Wassers" (1. c, p. 121). Efter min Opfattelse har han Ret for 

 den førstes Vedkommende, medens derimod Botryococcus er en Ferskvandsalge, der 

 paa Grund af sin store Svæveevne og sine Koloniers store Modstandsevne overfor 

 forandrede ydre Kaar, kan føres vidt om, altsaa ogsaa langt ud i Havet. 



Taget som Helhed mener Hensen at kunne fastslaa, at Østersøen er betydelig 

 fattigere paa Plankton end Beltsøen, og vilde være det endnu mere, hvis ikke 

 „einenteils die engen Zuflüsse aus den süssen Gewässern, anderenteils die westliche 

 Ostsee und das Kattegat .... der sonst wohl recht grossen Armuth zur Hülfe 

 kommen. Dementsprechend hat die Untersuchung fortwährend sich mit dem Gang 

 der Strömungen beschäftigen müssen, unter denen namentlich der salzige Unter- 

 strom eine grosse Bedeutung für die Verteilung der Organismen gewinnt" (1. c, 

 p. 121). Disse Undersøgelser over den egentlige Østersøs Plankton har for vort 

 Vedkommende Betydning, fordi de vedrører det Omraade af vore Farvande, der 

 strækker sig fra Gedser til Amager, og hvori den faste Undersøgelsesstation Rødvig 

 ligger; iøvrigt har et Par af vore Undersøgelsestogter ogsaa strakt derhen. — 



I en kort Oversigt over Østersøens Fauna har K. Brandt (1897) resumeret 

 Hensen's Undersøgelser over Planktonet og tilføjet en Del egne Undersøgelser over 

 dettes Kvantitet samt dets kemiske Sammensætning, eftersom Diatoméer, Peridineer 

 eller Copepoder danner Hovedmængden. 



Hensen's Undersøgelser i Østersøen er senere fortsatte af C. Apstein (1900 og 

 1902 samt 1905 og 1908), H. Driver (1907), F. Kraefft (1908) og H. Merkle (1910). 

 Alle disse Forskere bekræfter i Hovedsagen Hensen's Resultater, særlig med Hen- 

 syn til den store Forskel, der er paa Planktonet i Beltsøen og den egentlige Østersø. 

 Kun faa Diatoméer og blot et Par Peridineer synes at være hjemmehørende øst for 

 Linjen Gedser-Darsserort, medens en hel Række af disse Grupper optræder i Mængde 

 i Beltsøen. Apstein (1902, p. 105) udtrykker dette klart i følgende Sætninger: „Zwei 

 grosse Gebiete sind in der Ostsee zu unterscheiden. Das erstere, die westliche Ost- 

 see mit einem Salzgehalt über 10 °/uo, bis an die Rügener Schwelle, ist charakteri- 

 siert durch eine starke Produktion von Chaetoceras die in verschiedensten Arten zu 

 finden sind. Ferner in dem zahlreichen Vorkommen verschiedener Ceratienformen. 

 Das zweite Gebiet östlich von Rügen mit einem Salzgehalt bis 8 °/oo ist auffällig 

 durch das starke Zurücktreten der Chaetoceras, welche Gattung fast nur durch 

 eine Art vertreten ist, das Fehlen von Ceratien 1 ). Dafür ist das Becken aber 

 erfüllt von Limnochlidefäden". Ogsaa Apstein mener, at Aphanizomenon føres ud 

 fra Haff'erne, medens Merkle (1. c, p. 331) synes at antage, at den er i Stand til 

 at formere sig ogsaa i den aabne Østersø, i alt Fald i den østlige Del. Interessant 

 er Apstein's (1902) Paavisning af, at Ceratierne, særlig den hyppigste Art C. tripos, 



') „Ich spreche natürlich nur von dem Zustande während der Expedition 1901" (i September Oktober). 

 I). K. 1). ViilensU. SclsU. Ski-., 7. RæUke, naturvidens)!, og mathein. Afd. )X. 2. |9 



