146 34 



den rette, som debatteres. Gran mener, at en stor Del af Planktonorganismerne 

 (de neritiske Former) i et Havomraade er endogenetiske og overlever den ugunstige 

 Tid som Hvilesporer (eller lignende), der synker til Bunden og bliver liggende der 

 for, naar gunstige Kaar igen indtræder, atter at blomstre op, og da det for de 

 fleste Diatoméers Vedkommende er Sommeren, som er den ugunstige Tid, „over- 

 somrer" de som Hvilesporer. Denne Teori, som er i god Overensstemmelse med 

 Vegetationens sæsonale Veksling paa Landjorden, mener Cleve er uholdbar, 1) da 

 endnu ingen har dyrket pelagiske Diatoméer fra Sporer, der var fundne i Havbun- 

 dens Dynd, 2) da Sporerne er smaa og bliver længe siddende i Modercellerne, 

 hvorfor de ligesom disse maa kunne drive med Strømmen og føres langt bort, og 

 3) da Sporerne ofte er forsynede med Torne, Børster og lign., hvorved de let fæst- 

 nes ved „drifting objects". 4) Man kan lige saa godt, siger Cleve, tænke sig, at 

 Sporerne driver med Strømmen, til de træffer nye Strømme med Livsbetingelser, 

 der er gunstige for deres Opblomstring, og 5) Grunden til, at netop de neritiske 

 Former har Hvilesporer, er den, at de er udsatte for de i Kystfarvande „frequent 

 changes of the quality of the water". De her anførte Grunde er imidlertid ikke 

 overbevisende eller holdbare. Gran har ikke senere haft Lejlighed til at beskæf- 

 tige sig med denne Side af Planktonstudiet, saa der foreligger ingen direkte Gendri- 

 velse af dem fra hans Side udover den, der allerede findes i hans Arbejde fra 1902. 



I sine videre Betragtninger anfører Cleve Eksempler paa, hvor langt littorale 

 Diatoméer kan føres ud i det aabne Ocean, og hvilke Mængder af neritiske Diato- 

 méer der til Tider optræder derude. Et andet Forhold, der efter hans Mening 

 ogsaa fordrer Drift med Strømmene, er de saakaldte Relikter i Østersøen; da det 

 er Saltvandsformer, kan de nemlig efter Cleve's Opfattelse ikke have overlevet 

 Ancylussøens Tid, men maa være indvandrede senere med indstrømmende arktisk 

 Vand, og „the hydrographical data make the existence of an arctic fauna in South 

 Cattegat, Oresund and the southern Baltic quite natural" (1. c, p. 7), idet der stadig 

 [aarlig?] kommer nyt arktisk Vand ind. 



Cleve gaar saa vidt i sine „Strømningsideer", at han egentlig slet ikke aner- 

 kender Eksistensen af endogenetiske Former, idet han siger „Each current system 

 carries its own plankton-flora and -fauna. But as the currents touch each other, 

 on the coast banks, their plankton becomes modified. Euryhaline and eurytherm 

 species pass from one current to another, remain for a longer or shorter time in 

 currents to which they do not properly belong and give the impression of „indi- 

 genous" species. The same is the case with neritic forms which are poured out 

 from the fjords and mix with the oceanic forms" (1. c, p. 7). Overfor saadanne 

 Betragtninger fristes man rigtignok til at tænke: navra pst, thi det er et outreret 

 Standpunkt ført ud i dets yderste Konsekvenser. Det vil jo bl. a. være umuligt at 

 kende Forskel paa en Form, som hører til en eller anden Strømnings særegne 

 Plankton — altsaa er endogenetisk dér — , og en anden (euryhalin og eurytherm?), 

 der er gaaet over fra en Strøm til en anden og bliver der „for a longer time", alt- 



