67 17!) 



del ikke blot fordi del vilde være af Interesse set fra et rent videnskabeligt botanisk 

 Synspunkt, men ogsaa fordi det vilde have videre Betydning paa Grund af Phyto- 

 planklonets afgørende Indflydelse paa Havets hele Stofproduktion. 



I. Diatoméerne. 



Diatoméerne er jo omgivne af et fast, med Kisel imprægneret Hylster, der be- 

 staar af to over hinanden gribende Skaller. Den gammelkendte Sammenligning 

 med en Æske med Laag og Bund passer aller bedst for saadanne Former som 

 Coscinodiscus-Slægten. De to Skallers mere eller mindre flade Del forbindes med 

 et ringformet Parti, som kaldes „Baandel". Skallerne er lidt forskellige i Størrelse, 

 saaledes at den størstes Baand haar lidt ind over den mindstes, hvorved Cellens 

 hele Plasma er beskyttet mod Omgivelserne. Hos en stor Del Slægter, der næsten 

 alle hører til Planktondiatomeerne, er der mellem Baandene og Skallernes Flader 

 indskudt et større eller mindre Antal Binge eller i Spiralrækker stillede Skæl 

 (ufuldstændige Bingdannelser); herved bliver Cellens Længdeakse (Aksen fra Skal- 

 flade til Skalflade) stærkt forlænget. Det er hovedsagelig i Gruppen Solenoideæ, 

 at disse „Mellembaand" optræder i større Antal. 



Det vil fremgaa af det her antydede om Diatomécellens Bygning, at den ikke 

 synes at være i Stand til at vokse i Bredde (paa tværs af Længdeaksen); derimod 

 kan den vokse noget paa langs, idet Baandene kan dække hinanden mere eller 

 mindre. Endvidere maa der i alt Fald hos Solenoideæ ske Længdevækst ved Ind- 

 skydning af nye „Meliembaand" (Skæl) mellem Skalfladen og de ældre Mellem- 

 baand (Karsten 1905-07, p. 508). 



Formeringen foregaar jo hos Diatoméerne ved Tvedeling, idet der, naar Cellen 

 har forlænget sig, saaledes at Baandene kun berører hinanden med Bandene, midt 

 i Cellens Plasma dannes to nye Skaller svarende hver til sin af den gamle Celles 

 Skaller. Disse sidste bliver hver for sig til den større Skal i de to Døtieceller, og 

 følgelig er den ene af disse lidt mindre i Bredde end Modercellen, den anden der- 

 imod akkurat af Modercellens Bredde. Heraf følger nødvendigvis, at hver ny 

 Deling formindsker Cellernes Bredde, og at der maa ske en Afbrydelse i Delings- 

 maaden, hvis Arten skal kunne vedblive at eksistere. Hvor hurtig Formindskelsen 

 i Bredde gaar for sig, afhænger af mange forskellige Forhold. Forudsat samme 

 Delingshastighed sker Formindskelsen saaledes hurtigere hos tykskallede Former 

 end hos tyndskallede, saaledes som de fleste Planktondiatomeer er. Noget opvejes 

 Formindskelsen ved, at de smalle Celler gærne har længere Længdeakse (er højere) 

 end de brede, saaledes at Bumfanget ikke forringes saa stærkt. Endvidere har 

 O. Müller (1883) paavist, at den største af de to Døtreskaller deler sig dobbelt 

 saa hurtigt som den mindste (den MÜLLER'ske Lov), og ogsaa herved hæmmes For- 

 mindskelsens Hastighed. Imidlertid kan disse forskellige Forhold vel bevirke, at 

 Formindskelsen gaar langsommere for sig, men stoppe den kan de ikke 1 ). Ser 



! ) Saaledes er den sædvanlige Opfattelse af Diatoméernes Delingsforhold, men fornylig har Allen og 

 Nelson (1910) stillet sig meget tvivlende overfor Formindskelsen ved Delingen. Ved deres Kul- 



