182 70 



som ogsaa Bergon (1907, p. 351) har haft, nemlig, at de var hanlige Gameter, 

 der ved at kopulere med andre Celler foranledigede Auxosporedannelse. Til Fordel 

 for denne Forklaring taler, at Mikrosporedannelse ofte er fundet samtidig med 

 Auxosporedannelse. Karsten (1904, p. 547) afviser dog denne Hypothese, idet 

 han siger, at det da maatte være lykkedes i det rige Auxosporemateriale, han har 

 gennemgaaet, at finde Forhold, som kunde bevise den; men uagtet omhyggelige 

 Undersøgelser har han intet fundet til Støtte herfor. Det er jo svært at have nogen 

 bestemt Mening om denne Sag, men jeg maa tilstaa, at jeg ikke synes, Karsten 

 helt har afkræftet Muligheden. Tanken er i sig selv saa tiltalende, at man nødig 

 giver Slip paa den. 



Endnu staar tilbage at omtale Diatoméernes Hvilesporedannelse, der 

 ligesom Mikrosporedannelsen og Auxosporedannelsen fra en enkelt Celle hoved- 

 sagelig er knyttet til Planktondiatomeerne, særlig Gruppen Centricæ. Hvilesporerne 

 er ogsaa blevet kaldt Endocyster, og i dette Navn ligger egentlig Forklaringen af 

 deres Dannelsesmaade, der oftest er følgende : Indholdet i en almindelig vegetativ 

 Celle trækker sig tilbage fra de to Skalfladers Inderside, men derimod ikke fra 

 Baandets, og der udvikles inde i den oprindelige Celle to nye Skaller af særegen 

 Form og Struktur; disse omslutter det — om jeg saa maa sige — koncentrerede 

 Plasma med Kærne og Kromatoforer. Hvilesporernes Skaller er gærne tykvæggede 

 og ofte forsynede paa Ydersiden med Pigge, Torne, Børster, Hager el. lign.; i det 

 hele viser de en stor Mangfoldighed i Skallernes Udstyr og frembyder ofte ypper- 

 lige systematiske Skelnemærker. 



Hvilesporerne dannes gærne ret talrigt og optræder i Beglen ved Afslutningen 

 af en Arts Vegetationsperiode. De er saaledes temmelig hyppigt og regelmæssigt 

 forekommende Dannelser i Modsætning til de to andre omtalte „Spore'-former; 

 men de er ikke kendte hos alle Planktondiatomeer, ja, hos adskillige tør man med 

 stor Sandsynlighed sige at de overhovedet ikke forekommer. Dette staar rimelig- 

 vis i Forbindelse med vedkommende Formers Levevis. Hæckel (1890, p. 25) har 

 delt Planktonorganismerne i to biologiske Grupper: h oloplanktoniske, d. v. s. 

 Former, der gennemgaar hele deres Livscyklus svævende som Plankton, og mero- 

 plank toniske, d. v. s. Former, der en Del af deres Levetid tilhører Planktonet, 

 men tillige har et Bundstadium (planktonisk som Larve og Bunddyr som voxen, 

 planktonisk som vegeterende og Bundform som Hvilestadium, o. s. v.). For Diato- 

 méernes Vedkommende falder disse Betegnelser delvis sammen med Hæckel's to 

 andre Betegnelser: oceaniske og neritiske (Højsø- og Kyst-Planktonter). De 

 forholdsvis faa oceaniske Diatoméer er holoplanktoniske, og hos dem forekommer, 

 saa vidt man véd, Hvilestadier ikke; hos en stor Mængde af de neritiske, men ikke 

 hos alle, er derimod Hvilesporer kendte, og da man antager, at Sporerne synker til 

 Bunds og hviler dér, bliver disse følgelig meroplanktoniske Former. 



Jeg benytter forsætlig Udtrykket „antager, at Sporerne synker til Bunds"; man 



en neritisk Art, der ogsaa har Hvilesporer; men som J. Pavillard for nylig (Bull. Soc. Bot. de 

 France, t. 58, 1911, p. 22) har vist, har han haft Ch. decipiens for sig. 



