190 78 



perioden) til 1,4 — 1,5, hvad der jo er et ret stort Tal i Forhold til Diatoméernes og 

 Peridineernes Formeringshastighed. 



Aphanizomenon og Nodularia er tidligere omtalte fra Østersøen og Beltsøen (S. 20). 

 Rimeligvis stammer Hovedmassen af de enorme Mængder af Aphanizomenon. som 

 findes i Østersøen om Sommeren og Efteraaret, fra Hafferne, hvor denne Art maa 

 have en vældig Blomstringsperiode; men det er jo ikke udelukket, at der foregaar 

 Delinger i dens Celletraade ogsaa, naar Kolonierne er naaet ud i Østersøen. I 

 Ferskvand danner den Hvilesporer i Lighed med Anabæna, men disse er aldrig 

 fundne hos det marine Planktons Individer. Sikkerlig rekruteres Østersøens Aphani- 

 zomenon-Bestand hvert Aar paany fra Hafferne. og de gamle Kolonier dør bort 

 uden at efterlade Hvilestadier, der kan give Udspring til en ny Generation. 



Hvad endelig Nodularia angaar, da véd man, at den især lever i Vige og Bug- 

 ter med brakt og svagt saltholdigt Vand, og det er sandsynligt, at den paa samme 

 Maade som Anabæna baltica derfra ..blomstrer op- og driver med Strømmene 

 vidt om. Dens Hvilesporestadium er ikke kendt fra Planktonet. 



Fælles for alle de nævnte Schizophyceer er, at de oprindelig er Brakvands- 

 eller Ferskvandsorganismer, og at deres Optræden i vort Plankton skyldes den 

 store Udstrømning af lidet salt Vand, der foregaar fra Østersøen paa Grund af 

 dennes mægtige Tilløb af ferskt Vand. De hører saaledes egentlig ikke til i Ha- 

 vets Plankton og tilendebringer ikke deres hele Livscyklus dér; de Individer, der 

 er komne ud i det marine Plankton, dør uden at reproducere Arten. 



B. Tilpassethed til Planktonlivet. 



De Kaar, under hvilke en Planktonorganisme lever, afviger jo i mangt og 

 meget fra en Bundorganismes, og denne Forskel har naturligt nok sat sit Præg paa 

 Planktonternes Bygning, idet enhver Organisme nødvendigvis maa være til en vis 

 Grad tilpasset til de ydre Kaar, hvorunder den skal kunne existere. Det særlig 

 ejendommelige for Planktonorganismerne er, at de skal være i Stand til at svæve 

 i Vandet, eller rettere, at de maa have en meget ringe Faldhastighed i Vand. Af 

 Phytoplanktonets Organismer har Diatoméerne, Schizophyceerne og de to ovenfor 

 nævnte Chlorophyceer ingen aktiv Bevægelighed (fraset Sværmesporer hos enkelte); 

 derimod har Peridineerne og de fleste andre Flagellater Egenbevægelse ved deres 

 Svingtraade; men de Afstande, de kan tilbagelægge ved disses Hjælp, er sikkert saa 

 korte, at deres Svæveevne i Vandet kun i mindre Grad skyldes disse Bevægelses- 

 organer. 



Tilpassetheden til Planktonlivet ytrer sig paa mangfoldige Maader, og Studiet 

 af disse har været en yndet og fristende Opgave; de er derfor blevne behandlede 

 ofte og udførligt af en Række Forfattere, af hvilke der for det marine Planktons 

 Vedkommende særlig bør nævnes F. Schutt, der i .Das Pflanzenleben der Hoch- 

 see^ (1893) har givet en fængslende Fremstilling af Phytoplanktonets forskellige 

 Svæveindretninger. Jeg kan derfor nøjes med nogle almindelige Bemærkninger og 

 iøvrigt henvise til denne fortræffelige Afhandling. 



