330 216 



Det er var. subsalsum, hvis Biologi er bleven behandlet af Lohmann (1908) 

 og Apstein (1910). som tidligere omtalt i forbigaaende: her skal nu i det følgende 

 kortelig disse Forskeres Undersøgelser refereres, særlig hvad Racens Polymorfi an- 

 gaar. Den meste Del af Aaret er den ikke polymorf: men hen paa Efteraaret 

 optræder der afvigende Former fremgaaede enten af en sædvanlig Celledeling 

 (Lohmann) eller af en Knopskydning (Apstein). Disse afvigende Former er følgende: 



1) forma truncata: af Udseende som den typiske Form, men med korte, lige- 

 som afhuggede Horn. 



2) forma lata: Apicalhornet kort. Antapicalhornene korte og bagudrettede 

 (ikke fremadbøjede). 



3) forma lineata: mindre og spinklere end Typen, Antapicalhornene bagud- 

 rettede, spidse; af Udseende meget lignende C. lineatum (se S. 212). 



Fælles for alle tre Former er, at de har korte Horn. Hos 1. og 2. er Kærnen 

 af samme Størrelse som hos Typen, hos 3. derimod betydelig mindre (if. Apsteinj. 

 Formerne 1 og 2 kan opstaa baade ved Celledeling (mitotisk) og ved Knopskydning 

 (amitotiski, medens 3. alene er iagttaget i Kæde med 1., hvorved der forudsættes 

 sædvanlig Celledeling til dens Fremkomst. 



Alle tre Former optræder i Beltsøen, hvor baade Lohmann og Apstein har 

 gjort deres Undersøgelser, i September — Oktober, d. v. s. paa det Tidspunkt da C. 

 tripos har naaet over sit Maximum. De opstaar af Typen — for 3. 's Vedkommende 

 med 1. som Mellemled og for 2. 's enten direkte eller gennem 1. — ; men det er 

 ikke iagttaget, at de igen kan frembringe Typen, og man véd ikke noget om deres 

 videre Skæbne, udover at de forsvinder i Vinterens Løb. Lohmann (1908, p. 275) 

 har derfor taget sin Tilflugt til den Hypotese, at 2. og 3. skulde kopulere og danne 

 en Zygote, hvoraf Typen igen skulde fremgaa. Imidlertid kender man slet ikke 

 hos marine Ceratier nogen Kopulation, derimod vel hos en Ferskvandsform (C. 

 hirandinella), hos hvilken Kopulationen dog ikke indledes ved Fremkomsten af af- 

 vigende Former. Kofoid < 1909j har søgt at tyde disse Former som Mutationer, 

 hvad der ikke synes mig at foreligge nogen Berettigelse til, da vi ikke kender 

 deres videre Skæbne og altsaa intet véd om deres Konstans, ja da vi a priori 

 snarere kan sige. at de ikke kan være konstante, naar de opstaar hvert Efteraar 

 og forsvinder igen hver Vinter. Endelig betragter Jörgensen (1911, p. 37, 104 o. a. 

 Std.) dem som .Degenerierungsstadien - eller „Degenerationsstadien-, som skulde frem- 

 komme ved, at Celledelingen af en eller anden Aarsag blev fremskyndet mere end 

 normalt (.abnormalerweise beschleunigt^), thi under saadanue Forhold er Peridi- 

 neerne tilbøjelige til at danne smaa Former. Som Aarsag til Degenerationen peger 

 han paa den ringe Saltholdighed i Beltsøen, det eneste Sted, hvor disse Former, 

 saavidt vides, optræder i større Mængde. 



Det er naturligvis ikke godt at vide. hvilken Opfattelse (Kofoid's Hypotese 

 lades ude af Betragtning) der er den rette. Det principielt forskellige mellem 

 Lohmann og Jörgensen er, at Lohmann vil betragte disse korthornede smaa For- 

 mer som Sæsonformer i Temporalvariationer), der gaar ind i Artens normale Livs- 



